Zamilovaná hypnotizérka

Liane Moriarty

Ikar

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Poděkování

Liane Moriarty

Zamilovaná hypnotizérka

Copyright © Liane Moriarty, 2012

All rights reserved

Translation © 2016 by Šárka Kadlecová

ISBN 978-80-249-5328-1

Georgi a Anně

Zamilovaný člověk se chová jako velký blázen.

SIGMUND FREUD

Kapitola první

Když myslíme na hypnózu, jako první nás napadne rozhoupané kyvadélko („chce se vám spát“) nebo jak lidé na pódiu kvokají jako slepice. Proto není divu, že jsou moji klienti často nervózní, když ke mně přijdou poprvé. Ve skutečnosti však na hypnóze není nic nepřirozeného ani děsivého. Stav podobný transu jste už pravděpodobně zažili v běžném životě. Stalo se vám někdy, že jste jeli po důvěrně známé trase a později jste si uvědomili, že si na jízdu vůbec nevzpomínáte? A víte proč? Byli jste v transu!

LETÁK „PŘEDSTAVENÍ HYPNOTERAPEUTICKÉ PRAXE

ELLEN O’FARRELLOVÉ“

NIKDY PŘEDTÍM JSEM ZHYPNOTIZOVANÁ NEBYLA. Upřímně řečeno, moc jsem tomu nevěřila. Měla jsem v plánu tam jen tak ležet, předstírat, že to funguje, a snažit se nesmát.

„Lidi většinou překvapí, jak je to příjemné,“ řekla mi hypnotizérka. Byla samá hebkost a mýdlo, žádné líčení ani šperky. Pleť měla vymydlenou a průsvitnou, jako by se v životě nekoupala jinde než v horských potůčcích. Voněla, jako to voní v takových těch předražených uměleckých krámcích někde na venkově: santalovým dřevem a levandulí.

Místnost, do níž mě zavedla, byla maličká, vyhřátá a divná. Přistavili ji ze strany k domu jako uzavřenou verandu. Na zašlém koberci byly vyšisované růžové růže, ale okna byla moderní: tabule skla od stropu k podlaze jako v nějakém atriu. Místnost byla zalitá světlem, a když jsem do ní vstoupila, připadalo mi, že mi to světlo profukuje hlavou jako čerstvý vánek, dýchla na mě vůně starých knih a moře.

Stály jsme tam spolu, hypnotizérka a já, s obličejem kousek od okna. Když se u něj člověk ocitl takhle blízko, neviděl písek pod sebou, jen moře: vyklepaný lesklý plech, táhnoucí se až k slabé modré lince na obzoru. „Připadám si jako na lodi u kormidla,“ řekla jsem hypnotizérce. Zdálo se, že ji můj postřeh nesmírně potěšil. Opáčila, že přesně tak si tu vždycky připadá ona sama, a vykulené oči se jí přitom leskly jako baviči na dětském představení.

Posadily jsme se naproti sobě. Já seděla v polohovacím křesle z měkké zelené kůže, hypnotizérka v pruhovaném, smetanovočerveném ušáku. Mezi námi stál nízký konferenční stolek s krabicí kapesníků – asi se tu občas brečí, vzlyká nad minulým životem hladovějícího rolníka –, džbánem ledové vody, na jejíž hladině plavaly dva dokonale kulaté plátky citronu, dvěma vysokými sklenicemi, stříbrnou miskou plnou čokoládiček zabalených do lesklého celofánu a tácem, na kterém byly vyskládané kuličky z barevného skla.

Jednu takovou velkou, staromódní kuličku jsem kdysi taky měla. Hrával si s ní můj otec, když byl malý, a já ji svírala v dlani při zkouškách a pracovních pohovorech. Přišla jsem o ni před několika lety, když mě všechno štěstí opustilo.

Jak jsem se tak kolem sebe rozhlížela, všimla jsem si, že se světlo odráží od oceánu a dopadá na stěny, jako kdyby předtím prošlo optickým hranolem: oslňuje a skotačí. Už to bylo vlastně hypnotické. Hypnotizérka si složila ruce do klína, chodidla srovnala rovnoběžně na podlaze. Na sobě měla balerínky, etno sukni s výšivkou a zavinovací kardigan. Trochu hipsterka, ale elegantní. Moderní, a přitom klasika.

Napadlo mě, jak krásně a poklidně si musí žít. Každý den si tu sedí v téhle neobyčejné místnosti, koupe se v roztančených paprscích světla. Žádné e-maily se jí nekupí na obrazovce počítače. Hlavou se jí nehoní rozčilující telefonáty. Nemá žádné schůze ani nevyplňuje zbytečné tabulky.

Bylo z ní cítit, jak je šťastná. Nepříjemně to z ní čpělo jako levný parfém, i když ona by levný parfém nikdy nepoužila.

Na patře jsem ucítila kyselou pachuť závisti, a abych ji zahnala, posloužila jsem si čokoládou. „Dobrý nápad, taky si jednu dám,“ řekla hypnotizérka. Když ji rozbalovala, dělala to s nenucenou ženskostí, chovala se kamarádsky, jako bychom byly dlouholeté přítelkyně. Taková ona bude. Nejspíš má celou partu uhihňaných, spolehlivých a roztomilých kamarádek, co se na uvítanou objímají, pořádají večery se sledováním Sexu ve městě a vedou dlouhé, uječené telefonní rozhovory o mužích.

Otevřela zápisník v klíně a promluvila s ústy rozkošně plnými čokolády. „Takže, než se do toho pustíme, položím vám pár otázek. Ouvej, neměla jsem si brát karamelovou. Lepí se.“

Tolik otázek jsem nečekala.

Na většinu z nich jsem odpověděla upřímně. To byly takové ty neškodné. Dokonce poněkud patetické. „Čím se živíte?“ – „Jak relaxujete?“ – „Jaké je vaše oblíbené jídlo?“

Nakonec se hypnotizérka pohodlně opřela, usmála se a prohlásila: „A teď mi povězte, proč jste sem přišla.“

Na to jsem jí pochopitelně tak docela po pravdě neodpověděla.

„Musím ti něco říct.“

Vidličku a nůž odložil na okraj talíře, narovnal se na židli a zatáhl ramena, jako by byl konečně připraven nést následky svých činů. Vypadalo to, že má strach a že se trochu stydí.

Ellen se až dosud usmívala, ale teď najednou cítila, že se jí žaludek bolestně, křečovitě stahuje. (Část její mysli tohle zaznamenala: jak její tělo reagovalo jako první. Spojení mysli, ducha a těla v akci. Bylo to tak fascinující.)

Šťastný, přívětivý úsměv jí zůstal pošetile přimrzlý ke tváři. Bylo jí pětatřicet. Dobře věděla, co tohle znamená. Tenhle příjemný muž, ten předměstský zeměměřič na volné noze, táta, který má rád kempování, kriket a country, se jí chystá říct něco, čím jí znechutí barramundi v omáčce z bílého vína. Řekne jí něco, co jí zkazí celý den, a ten byl přitom zatím tak hezký a okoun barramundi byl fakt moc dobrý.

Smutně položila vidličku.

„O co jde?“ zeptala se. Tón hlasu měla příjemně zvídavý a všechny svaly v těle napjaté, jako by se připravovaly na úder. Však ona to zvládne. Nebude to žádný konec světa. Tohle je teprve čtvrtá schůzka. Až tolik do jejich vztahu neinvestovala. Toho člověka vlastně ani nezná. Proboha, vždyť má rád country. Tohle ji mělo hned zkraje varovat. No dobrá, dnes večer v sobě ve vaně hýčkala určité naděje a oddávala se snění. Ale takhle to při randění prostě chodí. Ona už je dál, pracuje na svém zahojení. Do středy se přes to přenese. Nejpozději do čtvrtka. Díkybohu že se s ním nevyspala.

Nad tím, co se stane, žádnou kontrolu nemá, ale může rozhodovat o tom, jak na to bude reagovat.

Na okamžik před sebou viděla matku, s očima obrácenýma k nebi. Ellen, drahoušku, pověz mi, ty tomu nesmyslu se snadnou svépomocí opravdu věříš?

Opravdu tomu věřila. Celým svým srdcem. (Za tu poznámku se jí matka později omluvila. „Asi to ode mě bylo trochu povýšené,“ připustila a Ellen dělala, že šokem omdlévá.)

„Anebo víš co, omluvíš mě na chvilku?“ Vstal a přitom mu ubrousek sklouzl na podlahu. Zvedl ho zrudlý v obličeji a pečlivě položil na stůl vedle svého talíře.

Vzhlédla k němu.

„Já jen –“ ukázal dozadu do restaurace.

„Nic se neděje,“ řekla konejšivě.

„Tudy a potom doleva, pane.“ Číšník ho diskrétně nasměroval k toaletám.

Dívala se za ním, jak odchází. Patrick Scott.

Stejně se jí jméno Patrick nelíbí. Je tak nějak nanicovaté. Člověk si dovede představit, že se takhle jmenuje jeho kadeřník. Navíc mu kamarádi zřejmě říkají „Skoťák“, což je… i když vlastně celkem přijatelné jako projev takového toho australského chlapáctví.

Pokud jejich známost ukončí, bude to každopádně bolet. Bude to sice jen drobné bodnutí, ale ostré. Na Patricku Scottovi nebylo nic mimořádně úžasného. Měl obyčejný, na pohled příjemný obličej (protáhlý a hubený, s vysokým čelem), obyčejnou postavu (průměrné výšky, s poměrně širokými rameny, ale přirozeně širokými, ne takovým tím způsobem „podívej, jak na sobě makám“), obyčejnou práci, obyčejný život. Neobyčejné na něm bylo pouze to, jak příjemně se v jeho společnosti cítila prakticky od samého začátku, už pár minut poté, co se s ním úplně poprvé sešla v trapně prázdné kavárně. Tu kavárnu navrhla sama a zhrozila se, když zjistila, že je prakticky opuštěná. Jejich hlasy, rozechvělé z první schůzky, se tu moc rozléhaly a kolem postávaly tři pubertální servírky, které očividně neměly na práci nic lepšího než poslouchat jejich škrobený rozhovor. Zatímco čekali, až jim donesou kapučíno, pohrával si s balíčkem cukru, otáčel ho v prstech a ťukal jím o stůl, když vtom se jejich pohledy střetly a oba se zazubili, jako by si svorně uvědomovali, jak je celá tahle situace příšerná, a Ellen najednou cítila, že se její tělo zbavuje napětí, jako po silném analgetiku. Měla pocit, že už ho zná a že ho zná celou věčnost. Kdyby věřila na minulé životy (ačkoli nemohla říct, že na ně nevěří – při své práci toho viděla dost na to, aby měla mysl otevřenou nejrůznějším absurdním možnostem), řekla by si, že se kdysi určitě znali.

Takhle rychle se sblížila už mnohokrát předtím s ženami, copak kamarádství s ženami – v tom byla hvězda –, ale ještě nikdy se jí to nestalo s mužem.

No ano, toho příjemného zeměměřiče jménem Patrick Scott sotva zná, ale kdyby se s ní rozešel, bolelo by to. Nejspíš by to bylo víc než jen drobné bodnutí.

Myslela na ty stovky, ne-li tisíce vyprávění, která si za ty roky vyslechla od svých klientů. „Uvařila jsem tříchodovou hostinu pro jeho třináct příbuzných a zrovna myju nádobí, když mi najednou oznámí, že už mě nemiluje.“ – „Udělali jsme si fantastickou dovolenou na Fidži, cestou domů si popíjíme šampaňské a ona mi zničehonic řekne, že se odstěhuje! Při šampaňském – jako kdyby to bylo na oslavu!“

Ta ryzí bolest, jaká jim dosud brázdila obličej, i když líčili něco, co se stalo před dávnými lety. Dovedla si představit, jak může odmítnutí od milence, byť jen potenciálního, ublížit vnitřnímu dítěti. S nezastavitelným přívalem emocí vyplave na povrch strach z opuštění, vzpomínky na minulá ublížení, pocity méněcennosti i sebenenávist.

Pokusila se na svou situaci podívat objektivně, jako by šlo o minulé zážitky jednoho z klientů, protože doufala, že si tak udrží odstup. Nefungovalo to.

Všechna ta panika mohla být samozřejmě pro nic za nic. Třeba se ji Patrick vůbec nechystá pustit k vodě. Žádné známky toho nepozorovala a lidi číst umí. Tím se koneckonců živí. Když mu večer otevřela, prohlásil, že vypadá „nádherně“, s tak nelíčeným potěšením, jako by dostal dárek, a přitom on není takový ten úlisný, okouzlující typ, který ženám říká to, co chtějí slyšet. U večeře docházelo k častému očnímu kontaktu a přinejmenším občas se dal označit za „prodlévající“. Všimla si, že se k ní při jídle naklání (ačkoli mohl být taky nahluchlý; je překvapivé, kolik mužů je prostě jen nahluchlých – to dobře znala z randění i z práce).

Měla pocit, že si sladili řeč těla i dýchání a přitom to nebylo tím, že by ona napodobovala jeho rytmus, přinejmenším ne záměrně, jak by to dělala s klientem.

Nedošlo na žádné trapné pauzy ani nepříjemné okamžiky. O hypnoterapii se zdvořile zajímal. Neříkal: „Předveď mi to! Nech mě kvokat jako kuře!“ Neušklíbal se nad tím, a což by bylo ještě horší, neprohlašoval mírně blahosklonným tónem, že on si na „alternativní medicínu“ zrovna moc nepotrpí. Neptal se jí: „No a potřebuješ na to nějaké školení?“ ani „A jsou z toho nějaké peníze?“ Nezdálo se, že to v něm vzbuzuje obavy. Někteří muži, s nimiž chodila, se zřejmě opravdu báli, že by je mohla zhypnotizovat bez jejich vědomí. Jeho to zřejmě jen zajímalo.

Nehledě k tomu, že jí před pár minutami ukázal fotografie svého syna! Rozkošného, blonďatého, hubeňoučkého osmiletého synka, jak jezdí na skateboardu, ve školní kapele hraje na pozoun, rybaří se svým tátou. Přece by jí ty fotky neukazoval, kdyby už usoudil, že tohle nebude fungovat.

Ledaže by to přišlo jako blesk z čistého nebe. Když o tom teď přemýšlela, ten nůž a vidličku odložil, když se jí to chystal oznámit, tak zvláštně nečekaně a přitom se jí díval přes rameno, jako by někde v dálce zahlédl jinou budoucnost. Vždyť ji dokonce přerušil v půlce věty. (Zrovna mu vyprávěla o jednom pacientovi, který byl posedlý Jennifer Lopezovou. Ve skutečnosti šlo o Michaela Jacksona, ale detaily kvůli zachování diskrétnosti zásadně měnila. A navíc to s Jennifer Lopezovou bylo legračnější.)

Tvářil se tak smutně. I kdyby se ji nechystal pustit k vodě, každopádně jí hodlá říct něco nepřijatelného nebo nepříjemného.

Možná lhal o tom, že je vdovec. Třeba je ve skutečnosti pořád ještě ženatý a se svou ženou žije, i když mají oddělené ložnice.

Nebo není žádný zeměměřič. Je mafián a za ní teď přijde FBI a budou trvat na tom, aby měla u sebe odposlech. Její tělo se nikdy nenajde. (Loni v létě zhlédla na dývýdýčkách celou jednu sérii Rodiny Sopránů.)

Anebo má nějakou nemoc v konečném stadiu. To by bylo příšerné, ale ji osobně by to aspoň nezraňovalo.

Ať už půjde o cokoli, byla si poměrně jistá, že to slunce, v jehož paprscích se celý den vyhřívala, zajde co nevidět za mraky.

Pořádně si lokla vína a podívala se, jestli ho neuvidí, jak se vrací z toalet. Kdepak. Pane jo, ten si dává na čas. Co když si nacákal vodu na obličej a teď stojí před zrcadlem, dívá se sám sobě do očí, rukama pevně svírá okraj umyvadla a ztěžka oddechuje?

Utíká před zákonem.

Sama najednou dýchala trochu přerušovaně.

Má tak velkou představivost, až je to na škodu, zněl komentář paní učitelky Pascoeové na jejím vysvědčení ze sedmé třídy.

Rozhlédla se kolem sebe. Ostatní jedlíci se soustředili na svoje vlastní rozhovory, příbory diskrétně cinkaly o talíře, tu a tam se ozval přiměřeně nevázaný výbuch smíchu. Na ženu s prázdnou židlí před sebou se nikdo nedíval.

Má na to dost času? Je to skutečně nezbytné? Ano.

Posadila se rovně a ruce si položila na stehna dlaněmi dolů. Zavřela oči a nadechovala se nosem, vydechovala ústy. Při každém nadechnutí si představovala, že se jí tělo plní mocným zlatým světlem. To světlo jí dodávalo energii a sílu. Vsakovalo se jí do chodidel, do nohou, do břicha, do paží, až jí nakonec – šup! – vířilo hlavou, takže neviděla nic než zlatavou záři, jako kdyby se dívala přímo do zapadajícího slunce, a na okamžik měla pocit, že se nadnáší pár centimetrů nad židlí.

Bude to dobré. Ať řekne cokoli, mě se to bytostně nedotkne. Já se s tím vyrovnám. Až napočítám do tří, jeden… dva…

Otevřela oči, osvěžená a posílená. Rozhlédla se kolem. Nikdo na ni necivěl. Ovšemže věděla, že nad židlí ve skutečnosti nelevituje, ani nezáří jako žárovka, ale její pocity byly občas tak neskutečně živé, že si nedokázala představit, že se fyzicky nijak neprojevují.

Autohypnóza byla skvělý nástroj. Když studenti nebo klienti hypnotického stavu skutečně dosáhli, vždycky to na nich poznala. Žasli nad tím, čeho je jejich mysl schopna. Když ona sama poprvé zažila pocit levitace, bylo to, jako by právě zjistila, že může létat. Kdyby mohla autohypnózu naučit všechny teenagery, bylo by po problémech s drogami.

Patrick se pořád ještě nevrátil. Podívala se na jídlo před sebou. Nemělo smysl ho tu nechávat. Zastavil se u ní číšník, když kolem procházel, a dolil jí víno. Dobré víno, dobrá ryba. Škoda, že s sebou nemá knihu.

Zamyslela se nad dnešním dnem.

Byl až do chvíle, kdy Patrick odložil nůž a vidličku, dokonalý. Přímo skvělý.

Spala hlubokým spánkem beze snů za rytmu deště, který dopadal na střechu, a probudila se se slunečními paprsky ve tváři.

První, co uviděla, když otevřela oči, byla větvička, kterou si pověsila ke stropu jako připomínku buddhistické sútry bdělé pozornosti. Třikrát se jemně nadechla a vydechla, a přitom se po celou dobu „napůl usmívala“.

(Kéž by se jen o tomhle cvičení nezmiňovala před svou kamarádkou Julií. Ta ji přemlouvala tak dlouho, dokud Ellen nepovolila a ten „poloviční úsměv“ jí nepředvedla, a pak se Julia celých deset minut válela smíchy.)

Když vstala z postele, okenní tabulky byly na omak ledové, ale nové plynové vytápění, které před svou smrtí nainstalovali její prarodiče (díky štěstí pratety Mary v loterii!), dům proměnilo v útulný zámotek. K snídani si dala ovesnou kaši slazenou hnědým cukrem a přitom poslouchala zpravodajství ABC. Bylo kousavé, nicméně pozitivní. Nedávná chřipková pandemie nejspíš žádnou pandemií nebyla. (její matka to coby praktická lékařka říkala už od začátku.) Ztracené batole se našlo živé a zdravé. Při posledním zabití v podsvětí šlo zřejmě jen o spor uvnitř rodiny. Nejnovější politický skandál vyšuměl. Doprava byla plynulá. Vítr bude vát z jihozápadu a bude lehký. Projednou se svět zdál mimořádně zvládnutelný.

Po snídani se nabalila a vyšla si na procházku po pláži, odkud se vrátila v povznesené náladě a profouknutá, ze rtů si olizovala sůl.

Na dnešek měla objednané čtyři klienty. Čekalo ji poslední sezení s mužem, který potřeboval pomoc s překonáním fobie z létání, aby mohl vzít svou manželku u příležitosti jejich rubínové svatby do Francie. Když dnes odcházel, nadšeně Ellen třásl rukou a sliboval, že jí pošle pohlednici z Paříže. Měla taky dva nové klienty a na nové klienty se vždycky těšila. Jedním z nich byla žena, kterou už čtyři roky sužuje jakási ochromující, nevysvětlitelná bolest v noze. Navštívila bezpočet lékařů, fyzioterapeutů a chiropraktiků, ale nikdo si nevěděl rady. Tou druhou byla žena, která slíbila svému snoubenci, že do svatby přestane kouřit. Obě sezení probíhala dobře.

Poslední objednanou byla klientka, kterou si Ellen ke svým úspěšným případům nejspíš nepřipíše. Ellen nemohla přijít na to, co si tahle Mary-Kate od hypnoterapie vlastně slibuje, jenže Mary-Kate si nechtěla nechat doporučit nikoho jiného a trvala na tom, že bude v terapii pokračovat. Ellen se rozhodla, že se dnes nebude pokoušet o nic mimořádně komplikovaného, a místo toho se zaměřila na jednoduchou relaxaci. Říkala tomu „masáž duše“. Mary-Kate později prohlásila, že sice děkuje, ale její duše je na tom pořád úplně stejně, jenže taková už je Mary-Kate.

Když se Mary-Kate odplahočila, Ellen poklidila, pečlivě vybrala pár věcí, které nechala jen tak povalovat, aby to nevypadalo, že uklízela, jen že je od přírody takhle pořádná. Zvažovala, jestli nemá sundat některé světlerůžové lepicí papírky s buddhistickými citáty. Měla je rozvěšené po celém domě a její bývalý přítel si z ní kvůli nim utahoval – postával před ledničkou a přihlouplým hlasem jí je předčítal. Jenže copak je skrývání pravého já cestou, po níž se má vykročit do nového vztahu?

Převlékla taky postel, do svého nejsvěžejšího a nejhezčího povlečení. Je asi načase se s ním vyspat. No ovšem, znělo to poněkud cynicky, jenže tak už to chodí, když člověk randí po třicítce. Ty tam jsou srdíčka a kytičky. Není jim šestnáct. Nejsou nábožensky založení. Seznámili se přes internet; na stránkách internetové seznamky. Jednali na rovinu a nic si nezastírali. Oba hledali dlouhodobý vztah, což jasně vyjádřili zaškrtnutím náležitých políček. Došlo na nějaké to líbání (bylo hodně příjemné) a teď je na řadě sex. Téměř rok žila v celibátu, a přitom má sex ráda. Některé muže to překvapovalo, protože si o ní vytvořili představu, že je éterická, sladce nevinná bytost, což jí nevadilo, dokonce tomu trochu nahrávala. Jen tahle představa nebyla tak docela přesná. (Měla ráda i filmové horory, kafe a steaky, středně propečené.

Lidé si o ní často mysleli, že je vegetariánka, že by vlastně měla jíst vegetariánskou stravu a pít bylinkové čaje, a někteří pro ni dokonce na hostinách připravovali speciální pokrmy a pak trvali na tom, že si „rozhodně pamatují“, jak říkala, že nejí maso.)

Na přípravě na dnešní večer si dala záležet: dopřála si dlouhou horkou koupel se sklenkou vína a cédéčkem Violent Femmes. Jejich disharmonické akordy a řezavé hlasy se tak markantně lišily od relaxačního, zvonivého bublání, které pouštěla po celý den, že to bylo, jako by jí na hlavu vychrstli kbelík studené vody. Violent Femmes jí připomínaly osmdesátá léta, kdy byla v pubertě a připadala si k prasknutí nabitá hormony a nadějí. Než na přední dveře zaklepal Patrick, dostala se do tak nepříčetně skvělého rozpoložení, že ji dokonce v jednu chvíli napadlo: Ty si koleduješ o malér.

V tu chvíli tu myšlenku zapudila, ale teď… Musím ti něco říct. Vzala do ruky vidličku. Kde ten chlap vězí? Všimla si, jak k ní jeden z číšníků vysílá diskrétní pohledy. Očividně zvažuje, jestli jí nemá přispěchat na pomoc.

Podívala se na Patrickovo nedojedené jídlo. Objednal si bůček. Taková špatná volba, říkala si, jenže ho ještě neznala dost dlouho na to, aby si ho kvůli tomu mohla dobírat. Bůček! Nechutně to už znělo, a teď to navíc vypadalo jako velký flák vychladlého, tučného rosolu.

Pokud patří k lidem, kteří si podobná jídla na ucpávání tepen objednávají pravidelně, nemohl ho na těch toaletách skolit infarkt? Neměla by tam poslat toho starostlivě se tvářícího číšníka, ať ho zkontroluje? Jenže co když mu prostě jen nesedl ten bůček? Propadl by se hanbou. Ačkoli hanbou by se za takových okolností propadala ona. Mužům je to možná jedno.

Na tyhle nervy s randěním je už vážně moc stará. Měla by být doma a péct nějaký koláč, nebo čím se to rodiče školáků prvního stupně po večerech zabývají.

Opět vzhlédla a najednou byl zpátky, přicházel k ní. Vypadal otřeseně, jako někdo, kdo právě vyvázl z menší dopravní nehody, ale zároveň se tvářil kajícně, jako by si říkal „Je po všem“, jako kdyby ho chytili při vyloupení banky a on teď vycházel s rukama nad hlavou.

Sedl si naproti ní a položil si ubrousek zpátky do klína. Vzal do ruky vidličku a nůž, pak se podíval na bůček, vzdychl a příbor zase odložil.

„Nejspíš si myslíš, že jsem tak trochu blázen,“ řekl.

„No, zvědavá tedy jsem,“ opáčila Ellen rozjařeným tónem dámy ve středních letech.

„Doufal jsem, že ti o tom nebudu muset říct, dokud… jenže pak jsem zjistil, že ti to musím říct už dnes večer.“

„Klidně si dej na čas.“ To už mluvila klidným, mírně zpěvavým hlasem, jaký používala před svými klienty. „Určitě to bude v pohodě – ať už jde o cokoli.“

„Není to nic hrozného!“ řekl honem. „Spíš než co jiného je to trapné. Jde jen o to, že – no dobrá, tak do toho, prostě se vymáčkni.“

Odmlčel se a přihlouple se zazubil.

„Mám v patách stalkerku.“

Ellen chvíli trvalo, než pochopila, co jí vlastně říká. Jako kdyby se pro ni angličtina stala cizím jazykem a ona si ta slova musela přeložit.

Mám v patách stalkerku.

Konečně ze sebe vypravila: „Někdo tě pronásleduje?“

„Už tři roky. Moje bývalá přítelkyně. Tu a tam se na nějaký čas vytratí, ale pak se zase pomstychtivě vrátí.“

Ellen se tělem rozlila nádherná úleva. Teď když bylo jasné, že nedostane kopačky, najednou si uvědomila, jak moc se jí vlastně líbí, jak moc doufala, že tohle vyjde, dokonce tak, že dopustila, aby se jí hlavou mihla slova „Do něj bych se mohla zamilovat“, když si předtím nanášela řasenku. To, že dnes byla tak nepříčetně šťastná, nijak nesouviselo s počasím ani ovesnou kaší, a už vůbec ne s novým vytápěním nebo zprávami. Bylo to kvůli němu.

Na bývalé přítelkyni, která ho pronásleduje, není nic hrozného!

Je to zajímavé.

I když pronásledování…

Představila si dopisy poskládané z písmen vystříhaných z novin a časopisů. Vzkazy na zdi napsané krví. Šílené fanoušky usazené před domem nějaké celebrity. Násilnického bývalého manžela, který zastřelí svou manželku.

Ale proč by někdo pronásledoval zeměměřiče? (I když má fakt moc hezky vykrojenou čelist?)

„A když tě tedy ‚pronásleduje‘, co vlastně dělá? Uchyluje se k násilí?“

„To ne.“ Tvářil se, jako by ho nutila odpovídat na řadu velice osobních otázek týkajících se jeho zdravotního stavu. „Na fyzické násilí nikdy nedošlo. Občas řve. Mluví trochu sprostě. Volá mi uprostřed noci, posílá dopisy, e-maily, esemesky, ale většinou tu prostě jenom je. Kamkoli se hnu, je tam taky.“

„Chceš říct, že tě sleduje?“

„Ano. Všude.“

„No pane jo, to musí být příšerné!“ už zase z ní mluvila ta dáma ve středních letech. „Byl jsi na policii?“

Zamračil se, jako by na to nerad vzpomínal. „Jo, jednou. Mluvil jsem s nějakou policistkou. Nevím, jestli – totiž, to, co říkala, bylo úplně v pořádku, to jen já si připadal jako pitomec, jako úplný slaboch. Doporučila mi, abych si vedl ‚záznam incidentů‘, všechno si zapisoval, a tak jsem to dělal. Taky mi navrhla, že bych svojí bejvalce mohl nechat vystavit zákaz přiblížení, a já o tom vážně uvažoval, jenže pak jsem jí řekl, že jsem byl na policii, a ona prohlásila, že jestli podniknu jakékoli další kroky, bude tvrdit, že to já obtěžuju ji, že jsem ji bil – chápeš, jsem chlap, tak komu budou spíš věřit? Samozřejmě že jí. A tak jsem z toho radši vycouval a prostě jsem doufal, že toho nechá. A takhle to šlo několik let. Je neuvěřitelné, že se to táhne tak dlouho.“

„To musí být…“ Měla na jazyku „Děsivé“, jenže tím by mohla urazit jeho útlocitné ego. Ellen byla přesvědčená, že mužské ego je křehké jako skořápka, a tak radši řekla „stresující“. Proti její vůli se jí do hlasu vkradl náznak veselí.

„Napřed jsem se tím nechal docela rozhodit,“ pokračoval Patrick, „ale pak jsem se s tím nějak smířil. Holt mám takový život.

Jenže to ztěžuje nové vztahy. Ženy kvůli tomu obvykle vyšilují. Nebo sice ze začátku tvrdí, že jim to nevadí, ale pak to nezvládnou.“

„Já to zvládnu,“ vyhrkla Ellen, jako by šlo o pracovní pohovor a ona měla ukázat, že se nezalekne náročných výzev. Zmínky o slabostech bývalých přítelkyň v ní pokaždé vyvolávaly trapnou soutěživost, potřebu dokázat, že ona je lepší.

V rozpacích se napila vína. Právě vyložila karty na stůl. V podstatě mu tím řekla: Chci s tebou mít vztah.

Předstírala, že se mračí na svou skleničku s vínem, jako by se chystala pronést nějakou znevažující poznámku týkající se jeho kvality, a když konečně vzhlédla, viděla v jeho obličeji ryzí radost. Usmíval se od ucha k uchu, až se mu kolem očí nadělaly vějířky. Natáhl se přes stůl a vzal ji za ruku.

„To doufám,“ řekl. „Protože já z toho mám opravdu dobrý pocit. Myslím z nás. Z toho, že bychom mohli být spolu.“

„Spolu,“ opakovala po něm Ellen. Ta slova si vychutnávala stejně jako stisk jeho ruky. Co je to za pitomost, že je člověk po třicítce otrlý a cynický. Dotek jeho dlaně jí do krve vystřeloval endorfiny. Ellen moc dobře věděla, co o lásce říká věda, uvědomovala si, že její mozek momentálně zaplavují „chemické sloučeniny lásky“ (noradrenalin, serotonin a dopamin), ale to ještě neznamenalo, že tomu nepodléhá stejně jako kdokoli jiný.

A teď byly na stole všechny karty.

„Co tě vedlo k tomu, žes mi to řekl zrovna dnes večer?“ zeptala se Patricka. Jeho palec jí na dlani kreslil kroužky. Vařila myšička kašičku, na zeleném rendlíčku. „To o tom pronásledování?“

Palec se zastavil.

„Viděl jsem ji,“ řekl Patrick.

„Tys ji viděl?“ Ellen těkala očima po restauraci. „Myslíš jako tady?“

„Seděla u stolku tamhle pod tím oknem.“ ukázal bradou někam za její rameno. Ellen se chystala otočit, ale Patrick dodal:

„Neboj. Už odešla.“

„Co tam dělala? To nás… pozorovala?“

Uvědomila si, že se jí rozbušilo srdce. Nebyla si jistá, co přesně cítí: strach, možná trochu vzrušení.

„Psala nějaké esemesky,“ odpověděl unaveně.

„Tobě?“

„Nejspíš. Mám vypnutý mobil.“

„Nechceš se podívat, co ti napsala?“ Ellen by to viděla ráda.

„Nijak zvlášť,“ řekl. „Vlastně vůbec ne.“

„Kdy odešla?“ Škoda, že to Ellen nevěděla dřív, mohla si ji prohlédnout.

„Když jsem vstal a šel na záchod, vydala se za mnou. Chvilku jsme spolu mluvili na chodbě. Proto mi to trvalo tak dlouho. Tvrdila, že je na odchodu, a díkybohu skutečně odešla.“

Takže musela projít přímo kolem ní! Ellen se snažila rozpomenout, jestli viděla procházet nějakou ženu, ale nic si nevybavila. Do prkýnka, nejspíš v tu chvíli zrovna prováděla autohypnózu.

„Co říkala? Styděla se?“

„Vždycky se tak dojemně tváří, jako že jsme na sebe narazili čirou náhodou. Asi bys čekala, že bude vypadat jako nějaká potrhlá bezďačka s příšerným hárem a tak, jenže ona vypadá pokaždé úplně normálně a velice vyrovnaně. Nutí mě to pochybovat o sobě, říkám si, jestli si to celé nevymýšlím. Je úspěšná v práci. Uznávaná. Věřila bys tomu? Vždycky si říkám, co by si pomysleli její kolegové, kdyby viděli, čím se zabývá ve volném čase. Ale to je fuk… nebudeme se bavit o něčem příjemnějším? Jak ti chutnala ryba?“

Děláš si srandu? Neexistovalo žádné jiné téma, o kterém by teď Ellen mluvila radši. Potřebovala se dozvědět každičký detail. Chtěla pochopit, co se té ženské honí hlavou. Za normálních okolností se dovedla vžít do jiné ženy v jakékoli možné situaci. Sama se chovala velice žensky. Ženy měla ráda, to muži ji mátli. Ale pronásledovat bývalého přítele tři roky? Je snad ta ženská psychopatka? Nechoval se k ní ošklivě? Miluje ho ještě? Jak svoje chování ospravedlňuje sama před sebou?

„Byla skvělá,“ řekla nahlas. Snažila se svou všetečnost potlačit. Byla poněkud nevhodná vzhledem k tomu, že toho muže naproti ní tenhle aspekt jeho života očividně tolik dráždí. Ellen si uvědomovala, že to je jedna z jejích špatných vlastností: nenasytně pase po osobních detailech ze životů jiných lidí.

„Kdo ti dnes večer hlídá syna?“ zeptala se, aby mu pomohla změnit téma.

„Moje matka,“ řekl Patrick. Výraz v obličeji mu zněžněl. „Jack svou babičku zbožňuje.“

Pak zamrkal, podíval se na hodinky a vyhrkl: „Vždyť já mu slíbil, že zavolám, abych mu popřál dobrou noc. Nebyl zrovna ve své kůži, když jsem odcházel. Nevadí ti to?“ Vytáhl z kapsy mobilní telefon.

„To víš, že ne.“

„Obvykle mu nevolám, když jsem pryč,“ pokračoval, zatímco telefon zapínal. „Chci říct, že je už docela samostatný. Umí si poradit.“

„To je v pořádku.“

„Jenže hodně ošklivě nastydl a nakonec z toho dostal zánět průdušek. Bere antibiotika.“

„To je naprosto v pořádku.“ Ellen ráda poslouchala, jak mluví o svém chlapečkovi.

Telefon pípal a pípal a pípal. Patrick se zašklebil. „Esemesky.“

„Od té, ehm, té tvé stalkerky?“ Snažila se na pípající telefon necivět moc dychtivě.

Patrick zkoumal displej. „Ano. Většinou se ani nenamáhám je číst a rovnou je mažu.“

„Jasně.“ Ellen si nemohla pomoct. „Protože jsou hnusné?“

„Někdy. Většinou jsou jen ubohé.“ dívala se, jak zprávy pročítá, jak palcem mačká tlačítka, a pozorovala při tom jeho výraz. Ironicky se usmíval, jako by si ho ošklivě dobíral nějaký nepřítel. Obracel oči v sloup. Kousal se po straně do rtu.

„Chceš si je přečíst?“ Natáhl k ní ruku s telefonem.

„Proč ne?“ řekla, jako kdyby o nic nešlo. Naklonila se k němu a on zprávy posouval, aby na ně viděla.

No ne, ty jsi tu taky! Sedím u stolu pod oknem.

Ta košile ti sluší.

Objednal sis vepřový bůček? Co tě to napadlo?

Je hezká. Sluší vám to spolu.

Ellen sebou trhla.

„Promiň,“ vyhrkl Patrick. „Tohle jsem ti ukazovat neměl. Přísahám, že ti nic, chápeš, nehrozí.“

„Ale ne, to je v pohodě.“ Kývla na telefon. „Pokračuj.“

Bylo fajn, že jsem tě dnes večer viděla. Nezajdeme někdy v dohledné době na kávu?

Miluju tě. Nesnáším tě. Miluju tě. Nesnáším tě. Ano, rozhodně tě nesnáším.

Ellen se zase opřela.

„Jaký na to máš profesionální názor?“ zeptal se jí Patrick. „Že je prokazatelně duševně chorá? Připomínám, že náš vztah skončil před třemi lety.“

„Jak dlouho jste spolu chodili?“

„Dva roky. Vlastně tři. Byla to moje první známost po smrti mé manželky.“

Nejradši by se ho zeptala, jak to mezi nimi skončilo, ale místo toho řekla: „Proč sis prostě nezměnil telefonní číslo?“

„Změnil jsem ho několikrát, ale bylo to k ničemu. Jsem na volné noze, potřebuju, aby si mě lidi mohli vyhledat. Promiň, radši bych už měl zavolat synovi. Bude to jen chvilka.“

Ellen se dívala, jak vyťukává číslo a přikládá si telefon k uchu.

„To jsem já, kámo. Jak se vede?“

„Co jsem si dal? Ále, vepřový bůček.“

Smutně se podíval na svůj talíř. „Ne, moc dobrý teda nebyl.“

„A jak se vůbec cítíš? Je ti dobře? Vzal sis antibiotika? Co dělá babička? Fakt? To je prima. Jo. Dobrá. No a mohl bys mi to říct rychle?“ Přestal mluvit a poslouchal. Střetl se pohledem s Ellen a mrknul na ni.

„To tam fakt bylo? Aha – tak to jo. Sopka? A to skočili padákem? No páni.“

Poslouchal dál a přitom ťukal prsty na ubrus.

Ellen pozorovala jeho ruku. Byla to krásná ruka. S velkými, rovně zastřiženými nehty.

„No dobře. Hele, kámo, asi mi budeš muset zbytek dopovědět zítra. Je to ode mě hodně neslušné k mé… kamarádce. Dobře. Uvidíme se ráno. Samozřejmě že vafle. Jo, to každopádně. Dobrou, hochu. Mám tě moc rád.“

Zavěsil, vypnul telefon a strčil si ho zpátky do kapsy.

„Promiň,“ řekl. „Chtěl mi vyprávět nějaký film, na který se díval, do posledního detailu. Obávám se, že tohle má po mně.“

„Vážně?“ opáčila Ellen.

Cítila, jak jí vzadu v lebce vystřeluje intenzivní radost. Líbilo se jí na něm, jak si povídá se svým synem; tak nenuceně a zábavně, chlapsky a přitom láskyplně. Líbilo se jí, že si se synem dá zítra ráno vafle (vafle milovala!). Líbilo se jí, jak zcela bez studu říká „mám tě moc rád“.

Číšník jim posbíral talíře a poskládal si je na předloktí. „Byl váš bůček v pořádku, pane?“

„Ale jo, byl.“ Patrick se na něj usmál. „Jen jsem neměl takový hlad, jak jsem si myslel.“

„Nezlákám vás na dezert? Nebo na kávu?“ Patrick pozdvihl obočí na Ellen.

„Ne, děkuju,“ řekla.

„Tak zaplatíme, díky, chlape,“ řekl Patrick.

Ellen se podívala na hodinky. Bylo teprve deset. „Mám doma dobré čokoládové bonbony,“ prohodila. „Kdyby sis chtěl dát kávu u mě. Jestli máš čas.“

„Mám,“ řekl Patrick a podíval se jí do očí.

Na kávu ani na bonbony samozřejmě nedošlo. Když se v čistém povlečení poprvé milovali, na střechu se zčistajasna spustil prudký déšť a Ellen si na okamžik vzpomněla na tu jeho stalkerku, říkala si, kde je jí asi teď konec, představovala si, jak stojí bez deštníku ve slejváku pod pouliční lampou a dešťové kapky jí nemilosrdně stékají po bledé, zmučené (a krásné?) tváři, ale pak každičký koutek její mysli zaplnily všechny ty zajímavé vjemy nového milence a na stalkerku úplně zapomněla.

Kapitola druhá

Jsem ve věku, kdy většina mých přátel žije v dlouhodobém vztahu, a při své práci nemám moc příležitostí k seznámení s případným novým partnerem. Seznamku jsem si zvolila nejspíš proto, že mi to připadalo jako zábavný způsob, jak si najít nového přítele. Jsem romantická, ale zároveň i realistická.

ZE STRÁNEK INTERNETOVÉ SEZNAMKY,

PROFIL UŽIVATELSKÉHO JMÉNA ELLEN68

DRUHÝ DEN SE ELLEN šla brzy ráno projít na pláž. Kalhoty měla vyhrnuté ke kolenům, aby se jí mohly o kotníky tříštit vlny, myslela na Patricka (to jméno milovala, nebylo na něm vůbec nic nanicovatého!) a na všechno, co se předchozího večera přihodilo.

Ten jeho syn. (To je tak milé!)

Ta jeho šílená bývalá přítelkyně. (Tak to je zvláštní. I když možná i trochu děsivé? Tím si nebyla jistá.)

To jeho tělo. Dobrý bože, pomyslela si, jako nějaká omdlévající hrdinka z regentské romance, když si rozepínal nenápadnou proužkovanou košili. Pouhá vzpomínka na jeho hruď v ní vyvolala čirou žádostivost. Přitiskla si dva prsty na citlivé rty, rozbolavělé od toho všeho líbaní.

Patrick odešel přesně o půlnoci. Jako Popelka. Říkal, že je sice u něj doma jeho matka, aby mu syna pohlídala, a šla si lehnout do ložnice pro hosty, ale stejně má vždycky pocit, že ji zneužívá, když zůstane pryč moc dlouho.

„Tohle dělám hrozně nerad. Samozřejmě že když – víš co –, můžu jí říct, že se zdržím přes noc,“ dodal, když si košili zase zapínal přes ten svůj hrudník jeskynního muže.

„Nic se neděje,“ odpověděla mu Ellen hlasem ztěžklým spánkem. Byla ráda, že odchází. Radši bude ležet v posteli a představovat si ho, než ho tu mít doopravdy a muset si dělat starosti s tím, jak bude ráno vypadat její účes.

„Zavolám ti,“ slíbil, když ji políbil na rozloučenou. Telefon jí zapípal v šest ráno. Byla na něm zpráva.

Můžu tě prosím zase vidět? Myslím, žes mě zhypnotizovala!

Bylo to ohrané, ale hrozně roztomilé.

Zdálo se, že se to vážně děje. Ocitla se na počátku něčeho nového. Už v tom zase lítá. Zhluboka se nadechla slaného vzduchu a cítila, jak se jí zadrhl v hrdle. Na okamžik na ni dopadla tíha všech předchozích zklamání.

Prosím, ať tohle vyjde, pomyslela si zoufale.

A pak, s větším odhodláním: Ale no tak, vždyť si to zasloužím! dlouhodobý vztah prožila třikrát: s Andym, Edwardem a Jonem. Občas měla pocit, že vzpomínky na tyhle známosti táhne za sebou jako tři staré plechovky na provázku.

Andy byl šíleně vysoký mladý bankéř. Ty tři roky jejich chození Ellen vždycky připadaly tak trochu jako podvod, jako by jen předstírali, že se milují, ale dávali si na tom záležet. Když Andy dostal práci v zahraničí, ani jeden z nich se nezmínil o tom, že by Ellen mohla odjet s ním. Celá ta záležitost v ní zanechala jakýsi ulepený pocit, jako kdyby se byla najíst v Mcdonaldu.

Edward byl sladký, citlivý učitel na střední škole. Zamilovali se do sebe až po uši, vášnivě a stal se z nich takový ten pár, který má před sebou jasně nalajnovanou cestu včetně dětí a domácích mazlíčků. A pak, z nejrůznějších důvodů, které teď vůbec nechápala, a k úžasu všech ostatních se jejich vztah najednou rozpadl. Bylo to nádherně bolestné.

O svých třicátých narozeninách se seznámila s Jonem. No dobrá, říkala si, teď to bude to pravé. Opravdu zralý vztah. Jon byl chytrý, výmluvný inženýr. Ellen ho zbožňovala. Až když jí zlomil srdce, pochopila, že on nikdy nezbožňoval ji.

Všechny tyhle neúspěšné vztahy vždycky brala jako, no jak jinak než jako neúspěchy. Teprve teď ji najednou napadlo, jestli to vlastně nebyly nezbytné kroky po předem určené cestě, která ji dovedla právě k tomuhle okamžiku na právě téhle pláži. K zelenookému zeměměřiči jménem Patrick Scott.

Přemýšlela o jeho bývalé přítelkyni, o té stalkerce. Saskii. Takové neobvyklé jméno s ostrými sykavkami. Ellen si to jméno převalovala v ústech jako nějaké podivné, neznámé ovoce. Saskii by určitě nepotěšilo, kdyby věděla, že se Ellen právě teď v srdci rozechvěle probouzí naděje.

Kopla do vody, až se před ní rozprskla sprška ledových kapek. Ale vážně, co je ta ženská za člověka? Copak nemá ani trochu hrdosti? Ellen se celá nahrbila při představě, že by se její bývalí partneři dozvěděli, že jim věnuje byť jen jedinou myšlenku. I když je měla ve skutečnosti neustále zasuté v koutku mysli. Kdykoli vystupovala z auta, automaticky odsunula sedadlo řidiče zase dozadu, aby se tam vešly Andyho dlouhé nohy; ten zvyk jí zůstal z let, kdy se dělili o auto. Každé krájení rajčat jí připomnělo Jona, protože kdysi řekl, že pustí víc šťávy, když je nakrájí napříč. Na první svátek vánoční si pokaždé vzpomněla, že má Edward narozeniny.

I když na tom, že na ně myslela, nebylo nic až tak překvapivého. Vždyť byl jeden každý z nich po určitou dobu tím, kdo ji znal nejlíp, kdo s ní den co den mluvil, kdo věděl, kde v tu kterou chvíli je a co dělá, kdo by seděl v první řadě na jejím pohřbu, kdyby tragicky zemřela.

Občas jí připadalo hrozně zvláštní a nesprávné, že člověk může mít s někým tak důvěrný vztah, může vedle něj usínat a ráno se vedle něj probouzet, může s ním zcela pravidelně provádět nesmírně osobní úkony a pak zčistajasna nezná ani jeho telefonní číslo, netuší, kde ten druhý bydlí, ani kde pracuje, co dnes, minulý týden nebo v uplynulém roce dělal.

Dívala se, jak se na obzoru sbírá obrovská vlna a pak se zase bortí se vzdáleným zahřměním.

To proto člověku při rozchodu připadá, jako by mu někdo rval kůži z těla. Je vlastně kupodivu, že se víc lidí nechová jako Saskia, že to všichni berou tak vychovaně a důstojně.

„Dobré ráno!“ Míjel ji starší pár, který vyrazil z opačného konce pláže. Kráčeli svižným tempem, při chůzi švihali lokty a Ellen sama přidala do kroku, aby se nenechala zahanbit nějakými osmdesátníky.

Dokud byli naživu její prarodiče, po téhle pláži chodili každý večer, těsně před zprávami v šest hodin.

Strávili spolu šedesát tři let. Třiašedesát let se probouzeli vedle stejného člověka, a navíc v té samé ložnici, v níž se s Patrickem včera večer milovala. (Když o tom teď takhle přemýšlela, bylo to vlastně hrozné. Ráda si představovala, že jsou duše jejích prarodičů pořád ještě v domě. Doufala, že její dědeček není uvězněný v ložnici, nestál za závěsy a nezakrýval si oči.)

Vždycky předpokládala, že se vdá mladá a prožije podobný vztah jako oni. Myslela si o sobě, že je takový typ. Je konzervativní. Příjemná. Jako kdyby příjemné ženy musely automaticky nacházet příjemné muže. Jako by k udržení vztahu stačilo příjemné vystupování.

Pokud měla být k sobě naprosto upřímná (a dosažení opravdového sebeuvědomění bylo cílem, o nějž neustále usilovala), nešlo ani tak o příjemné vystupování, jako o její přesvědčení, že se v ničem nepodobá své vlastní matce; matce, která ji vychovala sama, prakticky bez muže.

A přesto Ellen dopadla takhle; je jí pětatřicet a hledá si muže přes internet. Kdykoli klikla na stránky seznamky, měla pocit, že dělá něco poněkud nevhodného.

Nevhodného pro ni. V tom byla ta potíž. Ellen si nemyslela, že je na tom něco špatného, když se přes internet seznamoval někdo jiný. Kdepak, pro normální lidi to bylo naprosto v pořádku! Jenže ona se živí tím, že těmhle lidem pomáhá s jejich osobními problémy.

A o to šlo. Ellen si myslela, že právě ona by měla ve vztazích umět chodit, jenže se zdálo, že to ve skutečnosti neumí. A tak to vzala rázně. Proč by vlastně nemohla, tak jako kdokoli jiný, trpět a hojit si zlomené srdce? Proč by, jako pro tolik jiných žen, pro ni nemělo být těžké najít si vhodného muže? Proč by si nemohla dělat starosti s tikáním biologických hodin, i když je to takové klišé? Proč by tím klišé nemohla být ona?

Styděla se, že se za to stydí. A tak aby se potrestala, mluvila o svém statusu svobodné ženy naprosto otevřeně. Vyprávěla kdekomu na počkání, jak se seznamuje přes internet. Na každou trapnou novou schůzku šla s hlavou vysoko vztyčenou, přistupovala k ní pozitivně a srdce i mysl měla otevřené jakýmkoli možnostem.

Jenže občas to byla fuška.

Došla k jezírku ve skalách, kde se vždycky otáčela a vydávala se zpátky k domovu. Dala si ruce v bok a ztěžka oddychovala. Šla předtím rychleji, než si uvědomovala.

Ohlédla se přes pláž na dům svých prarodičů, teď její vlastní. Skleněná místnost v zadní části mrkala v ranním slunci jako diamant ledabyle přilípnutý ke stěně budovy. „Paráda. Teď vypadá ještě víc jako pěst na oko,“ poznamenala její matka, když poprvé viděla místnost, kterou přistavěl Ellenin dědeček, jen díky výhře pratetičky Mary v loterii.

Pratetička Mary, neprovdaná a bezdětná mladší sestra Ellenina dědečka, vyhrála v loterii půl milionu dolarů a zemřela pouhých šest týdnů nato, když pořád ještě zvažovala, jak s takovým bohatstvím naloží. (Že by si pořídila novou televizi? Takovou tu s plochou obrazovkou? Ale nebude na ní Ber nebo neber vypadat stejně? Jenom větší.) Všechny peníze tak připadly Elleniným prarodičům a ti si za ně nechali přistavět skleněnou místnost a nainstalovat plynové topení, a dokud neumřeli, vydávali se každý rok na desetidenní plavbu po moři. Výhra pratetičky Mary je navíc přivedla k rozhodnutí přenechat dům po své smrti Ellen s tím, že finanční obnos odkázali Ellenině matce a Amnesty International. Takové uspořádání vyhovovalo všem, neboť Ellenina matka rozhodně netoužila bydlet v domě svého dětství. „Ten by nezachránila ani sebevětší finanční částka,“ říkávala s oblibou, smutně a zasvěceně, jako kdyby ji někdo žádal o odborné posouzení. Dům vypadal zvláštně. Postavili ho v sedmdesátých letech a začlenili do něj všechny prvky módního designu, jaké tahle dekáda nabízela: odhalené trámy a cihly, točité schodiště z nerezové oceli, dělená zrcadla zakončená obloukem, limetkově zelený plyšový koberec a zářivě oranžovou kuchyň. Přesto ho Ellen odjakživa milovala. Podle ní měl senzační retro šarm a ona na něm odmítala cokoli měnit, přidala pouze parkovací místo stranou od ulice, pro svoje klienty. Ačkoli ji povolání hypnoterapeutky uživilo „překvapivě dobře“ (jak neustále říkala lidem, se stejnou dávkou zklamání i pýchy, její matka), až do smrti své babičky si byt i kancelář pronajímala. Díky tomu, že zdědila dům a na práci s klienty měla babiččin šicí pokoj, těšila se teď takovému finančnímu zabezpečení jako nikdy předtím.

V písku jí padl do oka bílý kamínek a Ellen se sehnula, aby ho zvedla. Byl příjemný na pohled i na dotek, mohla by ho použít, až bude pracovat s některým klientem.

Když se zase narovnala a podívala se na oceán, měla pocit lehkosti na hrudi, jako kdyby z ní stáhla šněrovačku. Byla vedena k tomu, aby nepřiznala ani sama sobě, jak moc potřebuje lásku. Muž neměl být dortem, ale polevou. Teď si připadala tak šťastná, až jí to bylo trapné. Ještě že nikdo nevidí, jak jí v hlavě vybuchují zátky šampaňského.

Až se vrátí domů, odpoví Patrickovi na jeho esemesku a navrhne, že by mohli dnes večer zajít do kina. Není to sice moc originální, ale stejně je to jedna z nejhezčích věcí, jaké se dají s novým přítelem podnikat. Dá si pozor, aby to neznělo příliš dychtivě.

Popošla blíž k vodě a špičky nohou zabořila hlouběji do písku. Myslela na to, jak se prsty dotýkala Patrickových zad, jak tiskla rty k jeho klíční kosti.

Promiň, Saskie. Asi si ho nechám.

Takže se s tou hypnotizérkou vyspal.

Poznala jsem to. Bylo mi to jasné hned, jak jsem viděla jeho ruku na jejích zádech. Chápete, měl ji hodně nízko a držel ji tam s majetnickou sebejistotou.

Myslí si o sobě, že je v posteli dost dobrý. Za to může jeho manželka. Kdysi mu totiž řekla, že je „skvělý milenec“. A pak umřela, takže vše, co kdy vyřkla, získalo platnost božího slova. Slova Colleen.

Kdysi Patrickovi řekla, že by se měl v pračce úplně rozpustit prášek, než se do ní vloží prádlo, přestože většina lidí prášek jednoduše sype na oblečení. Jenže podle Colleen se prádlo vypralo líp, když byl prášek úplně rozpuštěný. A tak tomu tak bylo. Panebože, sama to takhle dodnes dělám. I když je to otrava, protože musím čekat, až se do pračky napustí voda, a občas se mi stane, že odejdu a zapomenu na to, a pak si najednou uvědomím, že proběhla půlka cyklu a já v pračce nemám žádné oblečení.

Vlastně v posteli dobrý byl. A nejspíš pořád ještě je. Nejspíš říká pořád stejná slova, provádí stejné pohyby.

Představuju si ho, jak s ní leží v posteli, vdechuje tu její santalovou vůni, přejíždí jí rukama po hladké pleti zbavené toxinů.

Kéž bych to mohla vidět. Chtěla bych tam být, sedět na kraji postele a pozorovat ho, jak sklání hlavu k její bradavce. Její prsa jsou větší než moje a jemu to asi vyhovuje.

Ráda bych věděla, jestli ho zadarmo hypnotizuje. Její hlas je jako horký med, když ukapává ze lžíce.

Včera večer se byli podívat na film s Russellem Crowem. Bylo to docela dobré. Mohl předvídat, co se tam bude dít, protože ten film vycházel ze seriálu, který jsme spolu sledovali vždycky v pondělí večer. Napadlo mě, jestli si na to pamatuje, ale pak jsem si řekla, že asi ne, a tak jsem mu poslala esemesku, abych mu to připomněla.

Po kině šli na večeři do té thajské restaurace na rohu, kde mi poprvé řekl, že mě miluje.

Jestlipak seděli u stejného stolu?

Jestlipak si na to aspoň na okamžik vzpomněl? Za prchavou vzpomínku snad stojím.

Nepodařilo se mi dostat stůl. Museli mít rezervaci – a musela se o to postarat ona, on by se s něčím takovým určitě nenamáhal. A tak jsem zašla do kavárny a napsala mu dopis, jen abych mu to vysvětlila, aby to pochopil, a nechala jsem ho za stěračem jeho auta.

Už se těším na další sezení u hypnotizérky.

Kapitola třetí

„Jak si člověk sám sebe představuje, takový bude. A on je tím, co si představuje.“ Tak pravil Paracelsus v patnáctém století. Názor, že naše myšlenky mají moc, není, pánové a dámy, nijak nový. Přeji vám dobré ráno.

ÚVODNÍ SLOVA K PŘEDNÁŠCE ELLEN O’FARRELLOVÉ

NA SRPNOVÉ SNÍDANI KLUBU ROTARIÁNŮ SEVERNÍCH PLÁŽÍ.

NANEŠTĚSTÍ SI JE KVŮLI POROUCHANÉMU MIKROFONU VĚTŠINA

 POSLUCHAČŮ NEMOHLA VYSLECHNOUT.

„MĚLI BYCHOM JÍT,“ zívla Ellen.

„To bychom vážně měli,“ zívl Patrick. Ani jeden z nich se nepohnul.

Byl čtvrteční večer, téměř jedenáct hodin a leželi natažení na zádech na piknikové dece přímo pod mostem Harbour Bridge. Předtím si zašli na nějakou hloupou hru do divadla v Kirribilli, najedli se v maličkém, přeplněném rychlém občerstvení a pak se procházeli po nábřeží u přístavu, dívali se, jak po mostě ujíždějí auta a pod ním hladce kloužou osvětlené lodě přívozu. Dohodli se, že dnes večer nebudou venku dlouho a že Patrick nepůjde k ní domů, protože jeho syna hlídá studentka odvedle, která má druhý den školu, a tak Patrick nechtěl, aby kvůli němu musela dlouho ponocovat – a přesto se žádnému z nich nechtělo večer ukončit.

Chodili spolu tři týdny a všechno si pořád ještě uchovávalo lesk a vůni nového vozu. Dokonce i ospalý hlas, jakým právě mluvili, zněl nově a ostýchavě, jako by říkali: Tak vidíš, takhle to zní, když mě přemůže únava!

„Máš zítra těžký den?“ zeptal se jí Patrick.

„Tak jako normálně,“ odpověděla Ellen. „Pět sezení. To je pro mě tak akorát. Zjistila jsem, že když se jich pokouším zvládnout víc, tak mě to, no, víš, hodně vyčerpává.“

Přistihla se při pocitu, že se musí hájit, což jí zůstalo z posledního vztahu. Jon k jejímu povolání vždycky přistupoval s pohrdáním, které bylo sotva patrné. Bylo jako slabá, těžko uchopitelná vůně, takže se tomu nikdy nemohla postavit čelem. Byl ještě zanícenější ateista než její matka. (jeho oblíbenou knihou byl Boží blud.) „Ukaž mi nějaký empirický důkaz,“ říkával s oblibou. Kdykoli Ellen mluvila o své práci, nakláněl hlavu ke straně a věnoval jí trpělivý, shovívavý úsměv, jako kdyby byla malá holčička brebentící o pohádkových bytostech. Pak vyslovil nějakou vtipnou, škádlivou poznámku, která sice existenci pohádkových bytostí zcela nepopírala, ale sloužila k pobavení všech přítomných dospělých. „Ellen má bakaláře z hypnoterapie,“ říkával ostatním, což byl jeho způsob, jak poukázat na to, že Ellen nemá diplom. (Šla studovat psychologii a pak toho nechala v půli druhého semestru, aby se mohla zaměřit na hypnoterapii. Její matka se s tím dosud nevyrovnala.)

Teprve když se rozešli, došlo jí, kolik úsilí ji po dobu jejich vztahu stálo být sama sebou. Kdykoli promluvila, jako kdyby se snažila nebrat se příliš vážně – no jo, vždyť já snesu nějaké to pošťuchování! – a zároveň ospravedlňovala i svou existenci: Ale ne, být sama sebou, na tom není nic špatného. Ovšemže věřím v sebe a tomu, co říkám. Nejsem žádný naivní snílek, až na to, že možná jsem.

„Musí to být vysilující, protože –“ Patrick se poškrábal ze strany na čelisti a zamračil se na hvězdy. „No a proč, totiž v čem je to vlastně vysilující?“

Byl zdvořile bezradný.

„Nejspíš proto, že nemůžu ani na chvíli vypnout,“ odpověděla Ellen. „Musím se na klienty plně soustředit. Nejedu podle žádných předem připravených scénářů. Uzpůsobuju každou indukci –“

„Indukci?“

„Prostě jakoukoli techniku, kterou použiju k navození hypnózy – třeba si představuješ, že jdeš dolů po schodech nebo postupně uvolňuješ svoje tělo. No a tohle přizpůsobuju potřebám klientů a jejich založení – podle toho, jestli jsou zaměření spíš vizuálně, nebo matematicky a tak.“

„Máš nějaké problematické klienty?“ Patrick se překulil na bok a rukou si podepřel hlavu. „Které je obtížné zhypnotizovat?“

„Do jisté míry lze zhypnotizovat každého,“ odvětila Ellen. „Ale někdo je k tomu asi náchylnější, protože má větší představivost, schopnost vizualizace a dokáže se líp soustředit na jednu věc.“

„Hm,“ řekl Patrick. „To by mě zajímalo, jestli jsem k tomu náchylný já.“

„Udělám ti zkoušku sugestibility,“ navrhla Ellen. Trochu rozjařeně si klekla; s Jonem by něco takového nikdy nedělala.

Patrick k ní vzhlédl. „To je něco jako zkouška důvěřivosti?“

„Kdepak, jen takové cvičení, které ti má ukázat sílu vlastní představivosti. Neboj! Není to nic divného. Možná jsi to už prováděl na nějaké pracovní konferenci nebo tak.“

„Tak dobrá.“

Klekl si čelem k ní a statečně narovnal ramena. Vůni jeho kolínské už důvěrně znala, a přesto pro ni byla pořád ještě dost nová na to, aby ji vzrušila.

„Mám zavřít oči?“

„Ne, jen takhle sepni ruce.“

Propletla si prsty a ukazováčky natáhla proti sobě. Patrick udělal totéž a přitom se jí díval do očí. Bylo na tom něco velice erotického.

„A teď si představ, že ty prsty k sobě přitahuje velká magnetická síla. Ty proti ní bojuješ, ale nedokážeš jí odolat. Je čím dál silnější. Ještě silnější. Je příliš silná – tak.“

Patrickovy prsty se dotkly.

„Vidíš, tvoje podvědomí uvěřilo, že je ta přitažlivost skutečná.“ Patrick se podíval na svoje prsty, pořád ještě stisknuté. „No jo. Hm. I když já nevím. Skutečné mi to asi připadalo, ale to proto, že jsem dělal, cos mi řekla.“

Ellen se usmála. „No právě. Veškerá hypnóza je vlastně autohypnóza. Není v tom žádná magie.“

„Udělej něco jiného.“

„Dobře. Tak zavři oči a natáhni ruce před sebe.“

Patrick ji poslechl a Ellen se na okamžik nechala rozptýlit, pozorovala, jak se měsíční světlo odráží v ploškách a důlcích jeho obličeje.

„Haló?“ řekl Patrick.

„Promiň. Tak dobrá. Představ si, že ti k pravému zápěstí přivazuju veliký balonek naplněný heliem. Tahá ti zápěstí vzhůru. Cítíš ten tah. A teď ti do levé ruky dávám vědro. Je hodně těžké, protože je plné těžkého mokrého písku z pláže.“

Patrickova pravá paže vylétla přímo vzhůru a levá klesla. Buď to dělal, aby ji potěšil, anebo byl pro hypnózu opravdu skvělý subjekt.

„Otevři oči,“ řekla mu.

Patrick otevřel oči a podíval se na ruce.

„Pane jo,“ vyhrkl. Pak ruce spustil a dal jí je kolem pasu. Sklonil hlavu, jako by chtěl Ellen políbit, ale najednou se zarazil, otočil se kolem své osy a díval se za sebe.

„Co se děje?“ zeptala se Ellen polekaně.

„Promiň,“ řekl Patrick. „Měl jsem pocit, že něco slyším. Myslel jsem, že to je ona.“

O tom, kdo je ta „ona“, už nebylo pochyb. Ellen se podívala do stínů pod mostem, jestli tam někdo nečíhá. Uvědomila si, že jí trochu hučí v uších; při představě, že je potají pozoruje Patrickova stalkerka, cítila příjemný nával adrenalinu.

„Dnes večer jsi ji ale neviděl?“ zeptala se ho. Nedávno si spolu zašli do kina a na večeři a Patrick se o tom, že Saskii zahlédl, zmínil, až když se vrátili k autu a za stěračem našli její dopis.

Ještě jednou kolem sebe zamžoural a pak se zase posadil.

„Ne, dnes jsem ji vůbec neviděl. Asi nám projednou dala pokoj.“ Vzal Ellen kolem ramen. „Promiň. Občas jsem z toho nervózní.“

„To se ti nedivím,“ řekla Ellen chápavě. Nepohnulo se něco tam u toho sloupu? Ale ne, sakra. Byla to jen hříčka světel.

„Takže při tvé práci jde vlastně o sílu myšlenek,“ poznamenal Patrick.

„Přesně tak,“ odvětila Ellen. „Sílu našeho podvědomí.“

„Nechápej mě špatně, já tomu věřím,“ začal Patrick. A je to tady. Ellen se sevřel žaludek.

„Ale má to přece nějaké meze.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Ellen. Tohle není Jon, říkala si v duchu. Jenom ti sděluje svůj názor. Uklidni se.

„Myslím to tak, že tím nevyléčíš všechno. Když Colleen – to byla moje žena –, když onemocněla, všichni jí pořád říkali, že má myslet pozitivně. Jako kdyby si tu rakovinu mohla prostě odmyslet. Po její smrti jsem v televizi slyšel říkat nějakou ženskou: ‚Nenechala jsem se rakovinou porazit. Víte, měla jsem dvě malé děti. Musela jsem žít.‘ Hrozně mě to dopálilo. Jako by si Colleen za to, že umřela, mohla sama. Jako kdyby se dost nesnažila.“

Dávej pozor, kam šlapeš, pomyslela si Ellen. Otevřela ústa, že promluví, ale pak je zase zavřela.

Patrick jí položil ruku na koleno. „Mimochodem, nechci, aby sis myslela, že musíš našlapovat po špičkách, kdykoli přijde na přetřes moje žena. Mně to nevadí. Nebudu kvůli tomu vyšilovat, to ti slibuju.“

Hm, myslela si Ellen. „Moje matka je praktická lékařka,“ řekla nahlas. „Takže –“

Takže co? Dodává mi to snad v lékařských záležitostech důvěryhodnost? Vždyť moje matka tomu, co dělám, ani nevěří.

„Starala jsem se o klienty v konečném stadiu nemoci, pomáhala jsem jim zvládat bolest a ulevit od stresu, ale nikdy jsem nikomu z nich neslibovala, že je vyléčím.“

„Nic takového jsem naznačit nechtěl,“ namítl Patrick. Jeho ruka na jejím koleni ztuhla.

„Já vím, že ne.“ Ellen mu ruku zakryla dlaní. Říkala si, jestli teď před sebou vidí obličej své ženy.

Nepřiznala se, že sama pevně věří tomu, že mysl má zázračnou, nevyužitou moc.

Ukaž mi nějaký empirický důkaz, říkal Jon v její hlavě. Odmlčeli se. Z opačného konce přístavu k nim dolehlo troubení přívozu. Nad sebou zaslechli kroky. Oba se otočili a dívali se, jak se k nim po cestě blíží žena v tmavém kostýmku a bílých teniskách.

„Není to –“ vyhrkla Ellen.

„Není,“ odvětil Patrick, když ženu osvítila pouliční lampa, a jeho obličej se rozjasnil.

Seděli dál mlčky. Ellen myslela na to, jak velkou část svého já v těch letech, kdy chodila s Jonem, uzavřela do sebe. Pokud má tenhle vztah fungovat, bude muset ta dvířka otevřít. Vpustit dovnitř světlo! A vzduch! A – no dobrá, Ellen, nech už těch metafor s bydlením.

„Mám svou práci opravdu ráda,“ řekla Patrickovi. Pořád v tom byl ten obranný tón. Musela se vědomě snažit se ho zbavit, prostě jen být. „A jde mi docela dobře.“

Patrick se na ni úkosem pobaveně podíval. „Nejsi ty královna hypnoterapie?“

„To jsem.“

„To je ale náhoda. Já jsem král zeměměřičství.“

„Vážně?“

Patrick vzdychl. „Ale ne, doopravdy ne. Jsem spíš něco jako zeměměřič staromil.“

„Jak to?“

„Nepotrpím si na všechnu tu novou techniku. Pořád nejradši kreslím ručně. A kvůli tomu jsem pomalejší. Nejsem tak výkonný. Je to konkurenční nevýhoda, jak mi neustále připomíná můj mladší bratr.“

„On je taky zeměměřič?“

„Ne, je grafik, ale hodně technicky založený. Ty jsi technicky založená?“

„Moc ne, ale ráda googluju. Na googlu jsem prakticky každý den. Je to takové moje orákulum.“

„Co sis vygooglovala dneska?“

Dneska si googlovala „chození s vdovcem: jak se vyhnout úskalím“ a „musí být nevlastní děti pohromou?“ a pak taky „odstranění popraskaných žilek kolem nosu“.

„Už ani nevím.“ Mávla neurčitě rukou. „Nějaké hlouposti.“ Honem se vrátila k předchozímu tématu. „Proč ses rozhodl stát se zeměměřičem?“

„Kvůli mapám,“ odvětil okamžitě. „Líbilo se mi, co představují, že vím přesně, kde jsem, ve vztahu ke všemu ostatnímu. Měl jsem strýčka, který byl zeměměřič, a když jsem byl malý, jednou mi řekl: ‚Patricku, ty máš dobrý orientační smysl, byl by z tebe dobrý zeměměřič.‘ Zeptal jsem se ho, co zeměměřič dělá, a on mi to vysvětlil takhle: řekl, že zeměměřič určuje polohu všeho na zemském povrchu ve vztahu ke všemu nad tím i pod tím povrchem. To jsou přesně jeho slova. Uvízla mi v paměti. A z nějakého důvodu mi právě tohle sedlo. Pomyslel jsem si: tak jo, to budu dělat.“

„Já mám asi příšerný orientační smysl,“ poznamenala Ellen.

„Nemám vůbec tušení, kde se nacházím ve vztahu k čemukoli. Jako právě teď – nedokázala bych určit, kterým směrem je můj dům.“

Patrick jí ukázal přes rameno. „Na sever. Tamhle.“

„Když myslíš.“

„Nemáš nějaký papír?“ zeptal se. „Nakreslil bych ti mapu.“

Ellen si nikdy nezapomněla do kabelky uložit propisku a svůj krásný zápisník v pevné vazbě, aby si mohla zapisovat myšlenky, které se jí zrovna honily hlavou, nápady pro svou práci a tak podobně. Opatrně z něj vytrhla jednu stránku. Nechtěla, aby si Patrick četl její čmáranice; na většině z nich nebylo nic světoborného.

Patrick vytáhl z kapsy štíhlé zlaté plnicí pero. „Dědečkův parker. Pro něj bych se vrátil do hořícího domu.“

Vytržený papír si podložil notýskem a opřel o koleno. Do jednoho růžku nakreslil staromódní kompas a pak zručně načrtl výběžky a zátočiny přístavu. Přidal přívoz a jachty, Harbour Bridge a Opera House. Bylo to, jako by sledovala, jak před ní vystupuje prastará mapa pokladu.

„Tady jsme měli večeři.“ Nakreslil maličký obrázek restaurace.

„Tady jsme viděli tu pitomou hru. A teď zamíříme k Severním plážím.“ Načmáral pláž a u ní patrový domek. „Tohle je tvůj dům.“ Připsal tam: Ellenin hypnotický dům. „A teď se vydáme zpátky k listnatému severnímu pobřeží a tady je můj dům.“ Napsal k tomu: Patrickův a Jackův chlívek. Měl krásné písmo; vypadalo jako rukopis daleko staršího člověka.

Ellen u něj ještě nebyla. Ráda by věděla, jestli je tam fakt chlívek. „A tady jsme se poprvé setkali.“ Patrick pokračoval v kreslení.

„Tak, to už je asi všechno – vlastně ještě tohle.“ Vedle přístavu udělal křížek a přidal k tomu slova: TADY JSME MY.

„To je nejkrásnější mapa, jakou jsem kdy viděla,“ řekla Ellen po pravdě. Mapy ji nikdy předtím nezajímaly, ale věděla, že tuhle si schová navždy.

Přes Patrickův obličej přelétl slabý stín. Mihl se tak rychle, že nepoznala, jestli v tom byl smutek, zlost, nebo snad rozpaky, anebo si to jenom představovala.

Patrick se na ni usmál. „Protentokrát si za to, kotě, nebudu nic účtovat.“

Srdce jí jihlo, jako by se mělo dočista rozpustit.

Mám takovou krabici.

Občas si říkám, že bych s tímhle dokázala přestat, kdybych ji prostě vyhodila. Jednou jsem ji už dokonce nesla do popelnice. Nadzdvihla jsem víko, cítila tlející jídlo a slyšela bzučení much a pomyslela jsem si: Tohle přece nejsou odpadky, je to můj život.

Dnes večer se mi ztratili. Jeli někam k Milsons Point nebo do Kirribilli. Měla jsem hlad, a tak se mi nechtělo jezdit sem a tam a hledat jeho auto. Vrátila jsem se domů, jedla jsem topinky se sardinkami a sledovala Odložené případy. Krabice ležela vedle mě na podlaze.

Při každé přestávce na reklamy jsem vnořila ruku do krabice a něco z ní namátkou vytáhla. Pak jsem to zkoumala, jako by šlo o nějaké vodítko nebo řešení, jako kdybych byla jedním z těch detektivů v Odložených případech a pokoušela se rozmotat tajemství z minulosti.

Přání k narozeninám na papíře, který je pořád ještě pevný a lesklý. Ani trochu nevybledl. Jako bych ho dostala včera.

Milá Saskie,

všechno nejlepší ti přejí tvoji kluci.

Milujeme tě,

Patrick a Jack xx

Fotografii mě a Jacka s jedním z našich modelínových měst. Stavěli jsme je celé hodiny. Na jídelní stůl jsem vždycky rozprostřela lepenku a na ní jsme budovali silnice, kruhové objezdy a semafory. Obchody a vilky. Na jednom takovém jsme dělali několik dní: byl to Jackov na Jackovsku v Jackii. Mě to stavění měst bavilo stejně jako jeho. Bylo to jako územní plánování, jen bez politiky a papírování.

Palubní vstupenku na let do Queenstownu. S Patrickem jsme týden jezdili na snowboardu, zatímco Jacka hlídala Patrickova maminka. Pamatuju si, jak se Patrick zastavil, aby mě políbil, když jsme šli dovnitř na horkou čokoládu. Měl teplé rty a kolem nás se snášely studené vločky, hebké jako pohlazení.

Mapu, kterou mi Patrick nakreslil, když mi popisoval, jak se dostanu ke kanceláři developera u letiště.

Vzpomínám si, že jsem mu tehdy řekla: „To je ta nejkrásnější mapa, jakou jsem kdy viděla.“

Kapitola čtvrtá

Podle tohoto zákona „pronásledování“ znamená vyhledávání určité osoby, její sledování a pozorování či zdržování se v blízkosti bydliště dotyčné osoby, sídla podniku nebo pracoviště či jakéhokoli jiného místa, které dotyčná osoba navštěvuje za účelem jakýchkoli společenských a volnočasových aktivit.

HLAVA 8 (DOMÁCÍ A OSOBNÍ NÁSILÍ)

TRESTNÍHO ZÁKONÍKU

„TAKŽE ONA VÁS SLEDUJE? Všude? Copak je to vůbec možné?“

„No, všude ne. Naposledy to bylo v kině.“

„Třeba tam byla jen náhodou.“

„Třeba jo, ale pokusila se dostat do stejné restaurace a pak mu nechala na předním skle auta dopis. On si ho nepřečetl. Asi číhá někde za rohem u jeho domu a pak sleduje jeho auto. Říkal, že když vyrazí na nějaké neobvyklé místo, většinou ji setřese, ale pokud jede někam, kam jezdí často, jako třeba do kina v Cremorne, najde ho jako nic.“

„Panebože.“

„Já vím.“

„To musí být pro tebe strašné. Kazí to to nádherné období na začátku nové známosti. Měli byste si zasněně koukat do očí, a ne se mít na pozoru před jeho šílenou bejvalkou.“

„Mně to nevadí. Dokonce mi to připadá docela zajímavé.“

„Ty jsi blázen.“

Ellen se zasmála Juliinu ráznému tónu a rozkošnicky se protáhla. Bylo sobotní dopoledne a s Julií si zašly zaplavat do místního bazénu. Teď ležely natažené na bílých osuškách v sálajícím horku sauny. Ellen od plavání bolely nohy a ramena. Julia ji vždycky přiměla plavat usilovněji a rychleji, než by plavala, kdyby přišla sama. Všude na těle cítila krůpěje potu: stékaly jí dolů po zádech, mezi prsy. Nechala ruce lehce spočívat na stehnech a vnímala svou hebkost, hladkost pokožky a tělesnost. Na počátku vztahu není procvičování bdělé pozornosti nic těžkého. Dochází k tomu automaticky. Díky všemu tomu sexu. Chemickým látkám, které proudí tělem.

A všemu tomu uznání. Právě to je na zamilování tak báječné. Zdálo se, že Patrick schvaluje vše, co se dozvídá o jejím těle, její minulosti i její povaze. Ellen tak byla najednou nejen víc sexy, ale i zábavnější, chytřejší, milejší a laskavější, prostě ve všech ohledech pomilováníhodnější. Byla neporazitelná! Připadalo jí, že její život plyne a čeří se v tak dokonalé harmonii, jako by dosáhla osvícení. Její klienti byli příjemní a vděční, kamarádky roztomilé, matka ji ani trochu nerozčilovala. („A kdy se s ním setkám?“ zeptala se jí po telefonu vřele a potěšeně, skoro jako normální matka.) jakýkoli potravinový produkt si Ellen usmyslela koupit, pokaždé ho našla na polici před sebou, když se blížila k semaforům, naskakovala na nich zelená a její klíče od auta, sluneční brýle a peněženka poslušně a příhodně ležely na stolku v hale. Zrovna dnes ráno měla pouhou hodinu na to, aby zajela do banky, na registr motorových vozidel a do čistírny, a stihla to tak, že jí ještě nějaký čas zbyl, a každý člověk, s kterým jednala, dokonce i na registru motorových vozidel, byl okouzlující. S pracovnicí u bankovní přepážky vedla poměrně emotivní rozhovor o počasí. (Pracovnice pocházela z Velké Británie a o australské zimě soudila, že je „božská“. Ellen měla hrdostí nedaleko k slzám, jako kdyby ve svém neporazitelném stavu ovlivňovala i australské podnebí.)