Copyright © Dominik Landsman, 2016

© Zuzana Hubeňáková, 2016

All rights reserved

Illustrations © Michaela Slezáková, 2016

ISBN 978-80-249-5334-2

Obsah

- PÁR SLOV ÚVODEM

- ČÁST PRVNÍ Námluvy

- PRVNÍ RANDE

- PROHRANÁ ČEST

- NÁHODNÉ SETKÁNÍ

- JE TO SKORO DOMA

- ŽELEZO JE TŘEBA KOUT, DOKUD JE ŽHAVÉ

- PROKLETÍ OSUDU

- NENÍ ČAS NA HRDINSTVÍ

- JSEM KRÁL SVĚTA

- ČÁST DRUHÁ Sex, drogy a společné bydlení

- SVATBA MÉHO NEJLEPŠÍHO HOMOSEXUÁLA

- POPRVÉ JE TO VŽDYCKY TRAPAS

- KULTURA NENÍ KULTURISTIKA

- JÁ BYCH VŠECHNY TY DIVADLA  ZAKÁZAL

- SPOLEČNÉ BYDLENÍ

- HNÍZDEČKO LÁSKY ZALOŽENO (A DERATIZOVÁNO)

- PŘIJELI RUSÁCI

- BABIČKA MÁ RÁDA RUM

- JAK JSME ŠLI KE KARTÁŘCE

- VESMÍR SE ZLOBÍ

- ČÁST TŘETÍ Líbánky skončily

- RÝMIČKA

- NOVÁ MÁMA

- NÁKUPNÍ HOREČKA

- MŮJ KLUK POTŘEBUJE DŽÍNY A MOU POMOC

- DOMOVE, SLADKÝ DOMOVE

- TCHYNĚ MAGDIČKA

- KOUPĚ AUTA

- CAREVNA POTŘEBUJE KOČÁR

- JINDŘICH JE PRASE

- KOŠILE S KOLIBŘÍKY

- ČÁST ČTVRTÁ Jinak to dopadnout ani nemohlo

- NOVÝ ÚČES? NEVŠIML JSEM SI

- JÁ TOHO CHLAPA ROZTRHNU!

- DEN D

- A TEĎ TO VŠECHNO ZAČNE

- ROZHOVOR S AUTORY

PÁR SLOV ÚVODEM

Ačkoliv jsou muži a ženy stejný živočišný druh, jejich pohled na život se rozchází. Zatímco se ženy vyžívají v účesech, menstruacích a v rození dětí a jejich životní cíl je mít všechny kabelky světa narvané ve skříni, muži jsou spíše přes ty zajímavější věci, jako je fotbal, lahváč, hospoda s kamarády nebo mít sex se vším, co se hýbe (popřípadě nehybnou věc před sexem rozpohybují).

Lze tedy snadno vyvodit, že muži a ženy spolu nemají vůbec nic společného. Je proto zarážející, že už od počátků věků k sobě tato dvě pohlaví navzájem tíhnou a stávají se životními partnery. O důvodech spojení těchto dvou pohlaví můžeme jen spekulovat, ale jasné je, že soužití mužů a žen na sebe váže řadu zajímavých situací.

Heterosexuální partnerství v sobě samozřejmě ukrývá řadu výhod, ze kterých profitují oba zúčastnění. Například pravidelný sex a to, že žena muži uvaří večeři. To jsou výhody, na kterých je postavena celá lidská civilizace. Na druhou stranu mezi dvěma lidmi s odlišným pohledem na svět často vznikají třecí plochy a nedorozumění, za které kupodivu vždycky může muž.

A teď k tobě, milý čtenáři. Je poměrně pravděpodobné, že jsi četl knížku Deníček moderního fotra. Pokud jsi ji nečetl, tak si ji přečti. Pokaždé, když si nepřečteš knížku Deníček moderního fotra, bůh zabije koťátko.

V Deníčku moderního fotra ses dočetl o soužití otce a jeho malého syna. Pobaveně jsi sledoval, jak onen neschopný muž každodenně s nasazením vlastního fyzického i duševního zdraví nezvládá běžné situace a cítí se bezradný. Na stránkách Deníčku se rovněž vyskytovala postava jménem Nataša. Její role matky malého dítěte ve vyprávění byla spíše druhořadá a příběhy pouze dokreslovala. Na vykreslení společného soužití mezi otcem a matkou nebyl prostor, a tak sis musel často pouze domýšlet, jaký vztah mezi nimi panuje a jak to mají doma nastavené.

Nyní máš exkluzivní možnost nahlédnout do minulosti. Jak to všechno vlastně vůbec začalo? Jak se moderní fotr seznámil s Natašou? Sbalil ji na svůj intelekt a horu svalů, anebo ho Nataše bylo líto, protože byl úplně marný, a vzala ho na milost? To a mnohem více se dozvíš na následujících řádcích. Přeji hezkou zábavu.

Miláčku, předně je tady potřeba říct, že jsem sbalila já tebe.

Nelez mi do vyprávění!

Když já se bojím, že to budeš vyprávět špatně. Znáš se, hrozně přeháníš. Já ti s tím radši trochu vypomůžu, co říkáš?

No, já myslím…

Nic neříkej, ráda ti pomůžu!

Aha.

ČÁST PRVNÍ

Námluvy

PRVNÍ RANDE

Byl jsem singl a byl jsem na to patřičně pyšný. Připadal jsem si moderně. Přece si nebudu kazit život nějakým vztahem. Vztahy jsou totiž jeden velký kompromis. Musíte dbát na potřeby toho druhého a podobně. To nebylo nic pro mě. Byl jsem volný jako pták. Neměl jsem žádné závazky, mohl jsem si dělat, co jsem chtěl, mít celou velkou postel jenom pro sebe (a navíc jsem v ní mohl jíst), ponocovat a prostě si žít ten svůj sen. Bydlel jsem totiž u rodičů. Vlastně jen u mámy, protože otec byl každou chvíli někde v zahraničí, kde rozjížděl svůj ambiciózní byznys s plastovými kyblíky.

Když otec po půl roce zkrachoval, poněvadž na jeho plastové kyblíky nebyl nikdo zvědavý, a vrátil se domů nevrlý, rozčarovaný a s holým zadkem, něco se v tom mém malém snu pokazilo. Nyní jsem už nemohl jíst v posteli, neboť podle otce se jí výhradně u stolu. Drobivé pokrmy, jako pečivo, bábovka nebo sušenky, jsem dokonce musel jíst nad dřezem. Nemohl jsem ponocovat. Ale nejhorší bylo to, že mě otec nutil najít si práci. Prý jsem už rok po škole, takže mám jít makat. Na můj zoufalý apel, že jsem si ještě dostatečně neodpočinul po náročných státnicích, nebral zřetel. Na svého tyranského otce jsem vyzrál tak, že jsem se odstěhoval do podnájmu do garsonky. Byl to velký krok. Cítil jsem se dospěle. Nyní jsem mohl navázat tam, kde jsem skončil. Opět jíst v posteli, ponocovat a tak dále. Máma sice tklivě poznamenala, že její malý chlapeček (táhlo mi na třicet) opouští rodné hnízdo, ale to se nedalo nic dělat.

Byl jsem rozhodnut postavit se na vlastní nohy.

Chvíli to takhle fungovalo a všichni byli spokojení. Pak mi však jednoho dne přišla upomínka. Prý že jsem nezaplatil nájem. Ihned jsem volal mámě, co to má znamenat a jak to, že na to zapomněla. Máma mi do telefonu vzlykala, že jí to otec zakázal.

„Tak to je lumpárna nejvyššího řádu,“ rozohnil jsem se a zeptal se jí, v kolik si mám přijet pro večeři. Večeře prý nebude, protože i to otec zakázal.

„Teď ještě řekni, že ti zakázal prát mi prádlo a o víkendu mi sem chodit uklízet!“ vykřikl jsem napůl žertem. Dlouhé mlčení na druhé straně linky a následné smutné povzdechnutí dávaly tušit, že jsem takříkajíc v prdeli.

„Že vám s tátou není hanba. Mám úplně zkažený dětství,“ vztekle jsem mámu obvinil, zavěsil jsem a přemýšlel, co bude dál. Vrátit jsem se už nemohl. Nebylo cesty zpět.

Našel jsem si nakonec poměrně ucházející, i když špatně placenou práci, pokoušel jsem se vařit si sám instantní polévky a žil jsem ze dne na den. Uklízel jsem, jenom když se mi z mé garsonky zvedal žaludek nebo jsem měl pocit, že jsem v tom bordelu zahlédl mývala. A nepral jsem. To jsem odmítl. Trenýrky stačilo jednou za tři dny otočit a ponožky jsem si vždycky každý týden kupoval nové.

Po pár týdnech úplného osamostatnění jsem si takhle seděl večer v kuchyni, usrkával písmenkovou polévku, škrabal se na tříslech, kde se mi z padesátkrát otočených trenýrek udělala vyrážka, a přemýšlel. Něco mi chybělo. Nebylo to jen vroucí lidské teplo a pocit domova, ale taktéž někdo, kdo by se o mě staral. Tehdy mi na mysli vyvstala myšlenka, že být singl není až taková výhra. A to nejen proto, že jsem ve svém bytě tak trochu zahníval. Dlouhé večery, kdy jsem sám seděl u televize, mě už nenaplňovaly. Nehledě na mé pářící potřeby. Byl jsem už kompletně dospělý, a proto byl čas se s někým spárovat.

Tehdy přišel na scénu můj kamarád Luboš. Luboš byl protřelý životem, neboť měl za život už dvě holky. Byl ideální osobou, která mi v tomto směru nejen poradí, ale i pomůže. Tady je potřeba zdůraznit, že já jsem měl se ženami také zkušenosti. Nebyl jsem žádné nepolíbené budižkničemu. Měl jsem své bouřlivé období. Tehdy to všechno bylo jen takové rozptýlení. Nyní jsem potřeboval opravdovou životní partnerku. To ostatně potvrdila i má babička, když jsem k ní přišel na oběd. Chvilku seděla, ošívala se a pak se odhodlaně zeptala, jestli nejsem náhodou ten gáj. Doposud mě totiž nikdy neviděla s žádným děvčetem. Vysvětlil jsem jí, že gáj nejsem a že pouze žádnou partnerku zatím nemám.

Navzdory Lubošovým četným zkušenostem (dokonce se svou bývalou holkou zašel na kliniku na potrat, takže se fakt vyznal) byly začátky spíše klopotné. Luboš mi dohodil sestru svého kolegy, Johanu. Chtěla jít do čajovny, což už samo o sobě znamená, že sex na prvním rande nebude. Po čaji se holka neopije. Úvod byl vlažný. Jenom takové oťukávání. A povinné konverzační berličky o počasí a tlachání o obecných tématech. Jakmile jsem do sebe vyklopil třetí čaj „Pacička zelené opice“, který chutnal hnusně a plaval v něm nějaký kus dřeva, diskuze se začala rozjíždět. Johana byla docela pohledná, takže jsem se pokusil udělat na ni dojem.

„Mám vlastní byt a ucházející práci,“ začal jsem s vychloubáním a zároveň i skončil, protože už nebylo čím se dál chlubit. Z posledních sil jsem vydoloval v paměti, že na základní škole jsem dosáhl na třetí místo ve skoku do dálky v krajském přeboru škol, a tím to haslo.

Johanu to očividně vůbec nezajímalo. Čekala, až se vypovídám, a následně mi začala zapáleně vykládat, že se živí výrobou bižuterie z korálků, že medituje a že přemýšlí, že se stane hypervegankou, tedy někým, kdo jí pouze potraviny, které ve svém názvu nemají samohlásky.

Po další Pacičce zelené opice se mi udělalo zle od žaludku a na nohách mi vyskákaly puchýře. Rande stejně nikam nevedlo, protože Johana mě začala nutit, ať podepíšu petici za osvobození Tibetu. Ještě než stačila z pytle, který měla přes rameno, vytáhnout bubínek a začít na celou čajovnu zpívat Hare Krišna, omluvil jsem se, že se mi udělalo nevolno, a odešel jsem. Doma jsem si dal písmenkovou instantní polévku, abych si spravil žaludek, napsal Lubošovi smsku, že je debil, a šel jsem spát.

Aby si Luboš napravil reputaci, po čtrnácti dnech mi domluvil další schůzku. Nevzpomenu si, jak se dotyčná jmenovala, ale během večeře v romantické, avšak levné restauraci mi jen tak mimochodem oznámila, že má kurděje. To samozřejmě jednoho zaskočí. Měl jsem za to, že tato choroba se dneska už moc nevyskytuje. Povzbudil jsem ji vlídným slovem, že to bude dobré, a připomněl jí, že není tak zle, protože například já mám lupy. Po večeři jsem šel domů a tři dny jí nebral telefon, než to vzdala anebo na ty kurděje umřela.

Potom byl chvíli klid. Jenže pak se u mě zastavil Luboš. „Domluvil jsem ti rande,“ kasal se.

„Tak co to bude tentokrát?“ hádal jsem. „Nemá nohu. Ne, počkej. Má nějakou hormonální poruchu. Nemá penis?“

Luboš se cítil dotčen, ale i přesto se dušoval, že je perfektní. Jmenovala se Nataša a podle Luboše vypadala jako bohyně.

Řekl jsem si, že do třetice všeho dobrého. Pohrozil jsem Lubošovi, že pokud to nebude bohyně, tak u mě skončil, a s nedůvěrou jsem se schůzkou souhlasil.

Jak se datum mého třetího rande naslepo blížilo, rozleželo se mi to v hlavě. Potřetí už to musí vyjít. Dokonce jsem se začal těšit.

V podvečer schůzky se mě zmocnil pocit příjemné nervozity. Dokonce jsem se odhodlal a trochu si doma poklidil. Byl jsem si totiž jistý, že dneska se mi zadaří a budu skórovat. Až si Natašu dotáhnu domů, musí to tu být perfektní.

Nečekaně dlouho trvala i příprava oblečení. Rozhodoval jsem se mezi dvěma tričky (víc jsem jich neměl). To první, černé, mělo vepředu dole malou propálenou díru od cigarety. Druhé, rovněž černé, žádnou propálenou díru nemělo. Na druhou stranu k tomuto tričku jsem neměl žádný vztah. Nemělo historii ani duši. Ještě jsem si pohrával s myšlenkou, že si vezmu vršek od pyžama, protože vzdáleně připomínal košili, ale nakonec jsem si vybral tričko bez duše a bez díry.

Samozřejmě jsem se také oholil. To je základ, když má člověk rande. Žena je pak polichocena, že si dal tu práci kvůli ní. Chtěl jsem si na obličeji vyholit z vousů sexy obrazec typu bradka tří mušketýrů nebo pejzy od temene hlavy podél uší až k bradě, kde se spojí, ale během holení jsem se asi šestkrát pořezal, takže jsem to vzal komplet a pak půl hodiny běhal po bytě s kusy toaleťáku na ksichtě a proklínal své volšové ruce a božsky měkkou a hebkou pleť.

Když jsem dokrvácel, stačilo už jen potřít se od hlavy až k patě deodorantem, vzít si čisté spodní prádlo, obléknout se, před zrcadlem se trochu namotivovat a vyrazit. Tušil jsem, že se to dneska povede.

Vše bylo domluvené a připravené. V sedm jsme se měli sejít v restauraci. Poznávací znamení a téma večera byla růže. Já přijdu s růží a ona už bude sedět u stolu a mít před sebou růži ve váze. Jelikož jsem na svou růži zapomněl, doufal jsem, že alespoň Nataša růži mít bude. Zcela bez růže jsem dorazil do restaurace a dychtivým okem jsem ode dveří zkouknul všechny stoly. „Já toho Luboše zabiju,“ pomyslel jsem si, když můj zrak spočinul na stole u zdi, za kterým seděla vyžilá pohroma, hříčka přírody s mastnými vlasy a kouty, která byla o dobrých deset let starší než já a lehce nažloutlým úsměvem s předkusem hodným kapybary se na mě křenila skrz růži ve váze.

Jelikož mě viděla, bylo pozdě otočit se a zdrhnout. Nedalo se nic dělat. Nahodil jsem vynucený úsměv a pomalu kráčel k ní. Čím víc jsem se blížil, tím víc jsem si byl jist, že nakonec uteču. Byla fakt hrozná.

Potom jsem si ale všiml, že růži ve váze má každý stůl. Jaká úleva!

„Třeba nebude tak zle,“ vlila se mi nová krev do žil.

Malou zrůdičku u zdi, která očividně nevěřila svým očím, že se k ní blíží muž s úsměvem, jsem nonšalantně minul a zamířil si to o dva stoly dál. Tam totiž seděla ONA. Cítil jsem to. Byla to taková instinktivní jistota. Navíc nikdo další v restauraci už nebyl.

„Ahoj, ty budeš Nataša,“ usmál jsem se a usednul naproti ní ke stolu.

Nejen že byla hezká, ale na první pohled ani nevypadala, že má nějakou chorobu. Dokonce mi ani nenutila žádnou petici a světe, div se, měla i oholené podpaží. (Všiml jsem si toho, když zamávala na číšníka, že si objedná.) To dávalo poměrně velkou naději, že své ochlupení má zkrocené i na jiných místech.

Následovala lehce trapná půlhodina, kdy ani jeden nevěděl, co má říct. Po třech vínech se ale zábava rozjela a já věděl, že to je ta pravá. Samozřejmě jsem se snažil, aby i ona věděla, že já jsem pro ni ten pravý, anebo aspoň ten nejlepší, na kterého se zmůže.

Byl to hezký večer a já tušil, že nebyl poslední. Při placení jsem však zjistil, že jsem si doma zapomněl peněženku, takže se situace obrátila a vypadalo to, že tento večer přeci jenom poslední bude. Nataša se na mě ale usmála a celou večeři zatáhla. „Příště tě zvu já,“ prohodil jsem suverénně a naznačil tím, že příští schůzka prostě bude, s tím se nedá nic dělat. Nataša přikývla.

Večeře skončila a my vyšli z restaurace. Spolu. Neměl jsem žádný další plán, protože tak daleko jsem se už dlouho nedostal. Chvíli jsem váhal a pak jsem Natašu pozval k sobě domů. Vůbec nevím, kde jsem k tomu sebral odvahu.

Nataša potvrdila to, co jsem si myslel, tedy že se mnou ke mně domů nepůjde. Půjde se mnou příště na večeři. Dostal jsem pusu a pak odjela taxíkem domů.

Bylo to tam. Ta pusa byla jasný důkaz, že jsem to svým dychtivým a zoufalým sexuálním louděním nezazdil. Ten večer mi písmenková instantní polévka, kterou jsem se dorazil, protože jsem měl hlad (před Natašou jsem se v jídle krotil, abych nevypadal jako nenasytné čuně), chutnala jako nikdy. Sice to byl teprve úplný začátek, ale karty byly rozdány. Byl jsem na dobré cestě k poctivému partnerskému vztahu.

PROHRANÁ ČEST

Luboš je debil. A já taky. Vůbec nechápu, jak jsem se mohla takhle blbě vsadit. Kdo mohl tušit, že má tak vyšmajdané klouby, že si dokáže olíznout loket? Dozvěděla jsem se tak, že kromě rozvolněné morálky má navíc i rozvolněné klouby, což je informace za dvanáct korun, horší ale je, že budu muset na rande s nějakým jeho otřesným kamarádem. Že to bude chuťovka, to bylo jasné už z toho, že za zprostředkování toho rande dostane Luboš pětikilo od zoufalcovy matky. Kriste Pane, co mě čeká!?

Že já si nedám s tím sázením pokoj. Minule jsem po prohrané sázce musela volat policajtům a nahlásit nějaký smyšlený problém. Naštěstí mě po několika větách označili za blázna a nechali to být. Na druhou stranu teď váhám, jestli je v pořádku, že policie nezasáhne, když jim někdo oznámí napadení rozzuřeným ptakopyskem. I pošahaní nebo zmatení lidé snad mají právo na ochranu, ne?

Od rána přemýšlím, jak se z toho vykroutit. Vážně nemám zájem zabít večer s nějakým ječmenem, co mu rande sjednává jeho matka. Nedodržet sázku ale nemůžu. To bych Lubošovi neudělala. Lubošovi imponují holky, co nezkazí srandu. Je to debil, ale krásnej. Má překrásné ruce, kterými mě občas laškovně plácne přes hřbet ruky. Kvůli němu si ty ruce holím, aby se co nejvíc dotýkal přímo mojí kůže. Nesnesu mezi námi žádné překážky.

Trochu mě ranilo, že mu nevadí, že půjdu na rande s někým jiným. Doufala jsem, že si dělá srandu. Jako tenkrát, když mi u bazénu řekl, že nepotřebuju nafukovačku, protože nafoukaná jsem až moc. To bylo ohromně zábavné. Luboš si hraje se slovy tak rád! Chtěla bych, aby si stejně rád hrál s mými vlasy. Jistě ho získám svým neochvějným přátelstvím. Byla jsem tu pro něj, když ho odkopla Denisa, budu tu pro něj, až ho odkopne Franta. Já vím, co ve skutečnosti chce. Jen se hledá. Tomu večeru se ale nevyhnu. Nadlábnu se zadarmo a rychle zmizím. To by neměl být problém. Jen doufám, že to ten jeliman nebude chtít protahovat. Blbé je, že nemůžu zvolit taktiku vypadat co nejodpudivěji, aby se chlapeček zhnusil a nerozpakoval se vypadnout. Luboš bude určitě obhlížet terén, aby se mi mohl smát. Takže to musím navlíknout tak, aby se zalykal bolestí, až mě uvidí přes sklo restaurace, jak se směju, až se mi pohupují pevné trojky v hlubokém výstřihu. Já mu dám coming-out! Moje prsa předvedou takový coming-out, že zahodí průkazku do gay baru a bude prosit na kolenou!

Ohákla jsem se tak, že jsem ze sebe nemohla spustit zrak. Ty stahovací spoďáry do pasu jsou prostě zázrak. A tyhle mi navíc nedělají tukový hrb na zádech jako ty minulé, které si s přebytky špíčků neporadily. Taky jsou mnohem pohodlnější než ten nápad s potravinovou fólií. Hned se odlepovala, rýsovala pod šaty a nakonec mi kus trčel zpod sukně. Navíc byla fakt blbost zabalit do fólie obě nohy najednou. Doufala jsem, že mé cupitání bude působit dojmem gejši, takže se mě dotklo, když mi Luboš řekl, že chodím jak naprcaná samice. Tuhle jeho vulgární polohu nemám ráda, ale je to jen jeden z nemnoha škraloupů na jeho dokonalosti.

Na tehdejším rande s Lubošem se ale nepovedlo víc věcí. V restauraci jsem půl večera pod stolem pižlala fólii příborovým nožem, ale ten nůž jsem špatně otřela, takže jsem si zamazala šaty i stehna omáčkou. Kdo mohl tušit, že u vedlejšího stolu mají v tašce čivavu, kterou pak moje stehna celý večer enormně zajímala. Ještě že se takový pes dá zkrotit zašlápnutím. Mít tam dobrmana, kdo ví, jak to dopadlo. Fakt trapas.

Ale nejtrapnější ze všeho trapného je mít na prvním rande naslepo růži. Holka si pak musí kupovat sama kytku, což je věc, kterou považuji za pořádné faux pas. No a jak to asi mohlo dopadnout dneska? Mamánek chce růži. Na to kašlu. Stačí, že jsem musela přistoupit na tu šaškárnu. Budu tam, a když budu mít trochu štěstí, nepozná mě, sedne si k nějaké sobě podobné vyvřelině, a já ještě budu za dobráka, že jsem jim umožnila se potkat. Pak půjdu domů, cestou přefiknu Luboše a vesmír bude spokojený. V tom plánu není skulinka.

Od dveří šlo snadno přehlédnout celou restauraci jedním pohledem. Chcípl tu pes. Jak tady asi vaří, když tu v pátek v sedm nikdo není? To si dám do trumpety. V celé místnosti seděla jenom jakási přírodou zohavená ošklivka. Usadila jsem se jí za zády, aby nebyla očitým svědkem mé potupy. Na každém stole stojí váza s růží. Výsměch osudu. Když dám tu svoji pryč, zmatu ho natolik, že odejde? Radši budu nenápadná a pokusím se splynout s pozadím. Na pozadí je tapeta s tučňáky. Hodnověrného tučňáka nedám. Sakra.

Je čtvrt na osm a já jsem téměř odhodlána odejít, když tu náhle se otevřou dveře. Vejde do nich typický představitel myšlenky „na vzhledu nezáleží, všechno je to o srdíčku“. Pobledlý týpek v sepraném tričku a s vlasy ulíznutými do strany. Džíny první vietnamské ligy, boty po mámě a plastový hřeben trčící z kapsy dávaly tušit, že tenhle kluk se do telky nedostane. A co to má s obličejem? Není vysloveně ošklivý, jen jaksi olezlý, a takhle zdálky to vypadá, že i špinavý.

Týpek se rozhlédne po restauraci, já se přikrčím a pokouším se rychle schovat pod stůl. Ale pozor, nemá růži! To nebude on, není potřeba se ukrývat! Dost se mi uleví. Manekýn si to štráduje přímo k ošklivce.

Podle toho, jak se ošklivka narovná a hlavu dá lehce na stranu, tuším, že je trochu překvapena a návštěvu neočekává. Chlápek dojde váhavě téměř k ní a tváří se znechuceně. Pak mě uvidí, rozzáří se mu obličej a vydá se přímo ke mně! Mayday, mayday! Pozdě, nevyhnu se střetu! Zblízka si můžu důkladně prohlédnout, co se mu to stalo s obličejem. Už je mi to jasné. Pán je elegán. Zraněný elegán. Půlku obličeje má plnou zaschlých stroupků krve. Některé z nich navíc nazdobené kusy toaletního papíru. Chlapeček se asi poprvé holil bez maminky a takhle to dopadlo. Ach jo, tohle asi nepůjde. Jestli se mi tady rozkrvácí do polívky, nebudu se namáhat s vysvětlováním a prostě uteču…

… neuteču! Oknem jsem zahlídla Luboše. Musím rozehrát svůj šarm, aby viděl, o co přichází. Napřu všechny síly k tomu, abych se přestala tvářit otráveně, a dokonce se pokusím o úsměv. Ještě musím rozhoupat prsa, ale to mi přijde při představování blbé. Stejně mi na ně Eman čumí. Ještě nic neřekl. Kopnu ho zlehka jakoby omylem do kotníku, protože vypadá, že se mu odkrvuje hlava. To nemůžu potřebovat.

„Ty musíš být Nataša,“ vykoktá ze sebe Casanova. Celé to je vrcholně zaražené. Borec nepovažuje za důležité se ani představovat.

„Jak se jmenuješ ty?“ zahájím celou konverzaci sama. Napadlo mě, že mu rovnou budu říkat Tydýt, ale přišlo mi blbé mu o tom říct. Třeba je to milý kluk, co potřebuje péči. Zatím vypadá, že potřebuje péči ústavní, ale já nerada lámu nad někým hůl. Když už tu s ním musím být, nemá smysl si celou tu zkušenost ještě znepříjemňovat.

„Jindřich,“ rozjede to na mě Tydýt ve velkém stylu.

Pak si chvilku prohlížíme ubrus, protože to je opravdu zajímavý kousek. Obsluha nikde, Luboš zmizel z dohledu, třicítka na krku, spoďáry zaříznuté do podpaží… Život je fakt složitá hra. A navrch Tydýt s pohledem poraněného kolouška.

„Co děláš, Jindřichu?“ zeptám se a trochu se bojím odpovědi.

„Zatím nic extra. Ale jednou bych chtěl být spisovatelem.“

Ten si psaním vydělá sotva na inzerát: „Prodám ledvinu. Značka: Spěchá.“

„Bezva. To je hezké povolání.“ Ve skutečnosti si pomyslím, že psát knížky dnes může každý blbec.

Večer ubíhá neskutečně pomalu. Občas zahlédnu oknem Luboše, takže se hned začnu zvonivě smát, zaklánět hlavu a houpat prsama. Tydýt se na mě dívá poměrně smutně, ale když zahoupu prsama, začne se smát taky. Taky se dost zlije, ale to mu nemůžu mít za zlé, protože sama jsem už doma ztrestala lahvinku vína. Když se před chvílí vydal na záchod, narval to dost bolestivě do futer. Zoufale se na mě podíval. Já se tvářila, že jeho neohrožený útok na futra beru jako projev odvahy. Bylo mi ho líto.

Tydýt si během hovoru asi třikrát volá s maminkou. Zajímalo by mě, jestli ví, že tahle dáma je sponzorem celého večera. Uprostřed hovoru ztrácí nit a bůhvíproč vytřeštěně pozoruje můj výstřih. Vypadá, že v něm něco ztratil, a navíc mu po bradě začala téct krev z jedné z bodnosečných ran na obličeji. Je tak hypnotizovaný, že si nakonec nebude nic pamatovat. Možná bych mu mohla něco nakecat. To by ovšem musel přestat furt telefonovat…

… cože? On si mě fotí! Jestli najdu zítra na Facebooku jeho profil s mou fotkou a informací, že je se mnou ve vztahu, tak si ho najdu a sedřu mu toaleťák z ksichtu tím jeho plastovým hřebenem. Ale ne, prý si mě nefotil. Prý si fotil dveře od záchodu, co jsou za mnou, aby mamince ukázal, o co se bouchnul. Z telefonu pokřikuje maminka, že si o sobě moc myslím, že její synáček není takový. Je prý slušně vychovaný a holky si fotí jenom s jejich souhlasem. Říkala to prý u soudu a znova to opakovat nebude. A ať prý mu to pofoukám, že ona teď nemůže přijet. Celou dobu myslím na to, jestli Luboš trpí aspoň tolik, jako trpím já. Snažím se zahlédnout jeho mužný profil za oknem. Houpu prsama, až se mi v kombinaci s vínem začíná dělat špatně. Musím na chvilku přestat a začít myslet na něco jiného. Luboš mě nesmí vidět oslabenou. Jsem jeho opora. Jeho sloup. Jeho kotva. Začínám se soustředit na vyprávění Tydýta. Musím uznat, že jsou okamžiky, kdy je překvapivě vtipný. Za jiných okolností bych se možná nechala i unést, ale já už svou lásku mám a nesmím se nechat rozptylovat jinými muži. To by byla téměř nevěra.

Naštěstí to vypadá, že chlapec má vycházky do desíti. Je čas zaplatit. Snažím se chovat diskrétně, jak mě to učila maminka. Nezírat na účet, abych muže nepřivedla do rozpaků. Vsadím se, že jestli mají na účtu spropitné napsané jako tip, tenhle borec za to slovo dopíše: „Míň solte.“ Je to světák, to se pozná. Tvářím se, že se vůbec nedívám. On se tváří, že tam vůbec není. Znovu se rozkrvácel, tentokrát z nosu.

„Já jsem zapomněl peněženku,“ pípne nesměle.

Já se na to fakt můžu vykašlat. K čemu je mi to dobré? To je nějaký další Lubošův vtip? Však já ty prachy vyrazím z něj. A tohohle nemajetného kašpara už nikdy neuvidím. Rychle zaplatím, ať ho mám z krku, a mizím.

Venku se mě dokonce zeptá, jestli s ním nepůjdu domů! Na vteřinu mě napadne, že to řekl, protože domů sám netrefí. Něco mu odseknu a otáčím se k odchodu, ale on mě chytá za ruku. Jsem po tom víně nějaká rozevlátá a tohle jsem nečekala, takže se zapotácím a trochu na něj upadnu. Tydýt si nadšeně utře pusu hřbetem ruky a rozloučí se. Obávám se, že jsem se ho nějakou částí těla při tom pádu dotkla.

Prý se uvidíme příště na další večeři. Tak určitě!

Rozhlížím se, jestli se někde neobjeví Luboš a neodveze mě domů. Ale Luboš nikde a navíc začíná pršet. Když se daří, tak se daří. Hlavně že už je tenhle den za mnou. Zavolám si taxíka a mizím s jasným plánem, že se ještě stavím na panáčka v tom novém baru před domem. Počítám, že Luboš tam na mě čeká. Společně se tomu večeru vesele zasmějeme.

NÁHODNÉ SETKÁNÍ

Do smíchu mi vážně není! Au!

Včerejšek se prostě nepovedl. Luboš se neukázal, tak jsem si toho panáka dala sama. Upřímně řečeno jsem si toho panáka dala třikrát. Pomocí letokruhů pod očima jsem si ráno před zrcadlem spočítala, že jsem dramaticky přestřelila svoji dávku alkoholu. V hlavě mi trpaslíci pořádají techno party a cítím se, jako by si z mého žaludku udělali záchod. Vůbec si nejsem jistá, jestli jsem tam, kde mám být.

Himlhergotkrumcajselement, za dvanáct minut mám být v práci! Nezbude než pevné trojky posbírat v podpaží a nacpat do pušapky, oblíknout první tričko, co je nadosah, nasoukat se do džín a sprintovat kapitalismu v ústrety. Mně je tak blbě! Motám se po předsíni jako zhulenec v zrcadlovém sále a nemůžu najít botu. Prohrabala jsem celý botník, ale nikde není. Musím ji najít, je to jediný pár bot, který můžu nosit k úzkým džínám. Do jiných bot nenarvu své mocné lýtko. No, našly by se ještě jedny, ale v gumákách nepůjdu. Vážně zvažuju, že si lýtka ořežu, čímž navíc získám i pár hodin v bezvědomí jako bonus, ale nakonec botu najdu. Je na balkóně a zespoda je celá od chlupů. Už si vzpomínám! Tyhle boty jsem měla na sobě při incidentu s čivavou. Zaschlou čivavu otřu do zábradlí a potácím se ven.

Je mi jasné, že začátek pracovní doby nemůžu stihnout. Teď si ovšem nejsem jistá, jestli mi neuteče i její konec. Při jednom nejistém kroku v botách a v džínech, které mi zastavují krevní oběh, jsem si zvrtnula kotník, dostala se z osy a následným vychýlením z rovnovážného postavení jsem se rozkomíhala tak, že jsem vyvrátila popelnici, zvrhla kola ve stojanu i se stojanem, zakopla o vodítko nějakého čokla a upadla neznámé stařence do nákupu. Být tady porota, mám jistě nejmíň patnáct bodů za umělecký dojem.

Jak si tak sedím v tašce na kolečkách a očekávám útok holí, padne mi zrak na týpka na autobusové zastávce. Poznávám ten hřeben. Tydýt. Nevěřícně na mě zírá a mou taneční kreací je evidentně zaskočen. Nemůže být překvapenější než vejce, co mi po vztyku z tašky stékají po nohách. Plácnout na mě slaninu a vrazit mě do solárka, je ze mě chutná snídaně. Omlouvám se paní za znehodnocení nákupu a snažím se najít peněženku, abych se mohla revanšovat za svůj veřejný úpadek. Kolem mě se srocují další rozčilení lidé. Mám prý okamžitě zvednout tu popelnici a vrátit do ní odpadky. Jestli je tady něco na vyhození, jsem to já.

Jako by toho nebylo málo, zjeví se tu Tydýt. Koktám omluvu a hledám tu zpropadenou peněženku, ale pak si vzpomenu, že včera při placení v baru jsem přilepila číšníkovi poslední stravenku na čelo a zahulákala: „Drobný si nech, ty malej hajzle!“ Je tedy jasné, že hledat ji nemá valného smyslu, protože je beznadějně prázdná. Zatracený chlast! Zatracený Tydýt! Zatracený Luboš!

Table of Contents

PÁR SLOV ÚVODEM

ČÁST PRVNÍ Námluvy

PRVNÍ RANDE

PROHRANÁ ČEST

NÁHODNÉ SETKÁNÍ