Liane Moriarty

Tři přání

Copyright © Liane Moriarty, 2003

All rights reserved

Translation © 2016 by Šárka Kadlecová

ISBN 978-80-249-5327-4

Obsah

Prolog

Jedna

Dvě

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

Dvacet sedm

Dvacet osm

Epilog

Mým čtyřem sestřičkám a bráškovi:

Jaci, Kati, Fioně, Seanovi a Nicole

Prolog

OBČAS SE STANE, že člověk neplánovaně zazáří v krátkém veřejném představení vlastní komedie, tragédie nebo melodramatu.

Dobíháte ranní autobus, v ruce se vám rozverně houpá kufřík, když vtom škobrtnete a rozplácnete se jak široká, tak dlouhá rovnou do cesty. Jste zrovna uvězněná v těžce oddechujícím tichu přeplněného výtahu, když vám váš milý sdělí něco, co vás rozzuří („Cos to říkal?“ ), vaše dítě vám položí poněkud choulostivou otázku nebo vám zavolá na mobil vaše matka a ječí do něj ty svoje děsivé předtuchy. V kině se protahujete podél uličky kolen a cizímu člověku vysypete v záři promítačky do klína popcorn. Zažíváte takový ten den, kdy se vám smůla lepí na paty, a završíte ho tím, že se zuřivě pohádáte s někým, kdo je u moci: bankovním úředníkem, obsluhou čistírny, tříletým potomkem.

Pobavené diváky můžete ignorovat, mračit se na ně nebo to vzít s humorem a pokrčit rameny. Pokud se rády předvádíte, můžete jim vyseknout poklonu. Je vlastně jedno, jak se zachováte, protože to, jakou roli sehrajete v zábavné historce, kterou už pilně spřádají, stejně neovlivníte. Pokud se jim to bude hodit do krámu, zbaví vás i té poslední špetky důstojnosti.

Něco takového se jednoho chladného červnového večera přihodilo v Sydney třem ženám. (Vlastně se jim to stávalo odjakživa, jen to tentokrát byla opravdu mimořádná podívaná.)

Odehrálo se to v restauraci vyhlášené vynikajícími mořskými plody, kterou sydneyský Průvodce dobrým jídlem vychválil jako „plnou překvapení“, a k jejich publiku se nepřidali pouze stolovníci s přemrštěně dobrými způsoby. Všichni ostatní sledovali celou tu show s vykulenýma očima a obrovským potěšením.

Už pár hodin nato se tenhle drobný incident líčil a předváděl pro potěchu slečen na hlídání, spolubydlících a partnerů, kteří zatím čekali doma. Druhý den hned po ránu kolovaly tucty verzí téhle události po kancelářských kójích a kavárnách, restauracích a předškolních zařízeních. Některé verze byly legrační, jiné pomlouvačné, mnohé cenzurované, pár jich bylo naopak hodně okořeněných.

Samozřejmě že se mezi nimi nenašly dvě úplně stejné.

Narozeninová mela

Včera Večer? Tak to se děly věci.

Kdepak, kámo, tyhle věci ne. To rande naslepo byla katastrofa. Ale ne, nebylo to příliš brzo po Saře. Vždyť jsem ti říkal, že jsem připravenej někoho si najít. Potíž byla v jejím hlase. Bylo to, jako když se snažíš někomu dovolat a máš mizerný spojení.

Nejsem moc vybíravej, já tu ženskou prostě neslyšel! Nemůžeš pořád dokola někoho žádat, aby ti zopakoval, co říká, protože to časem začne bejt příšerně trapný. Celej večer jsem se natahoval přes půlku stolu, napínal uši a marně se pokoušel uhádnout, co že mi to šeptá. V jednu chvíli jsem se zdvořile zasmál, protože jsem myslel, že to je nějaká pointa, a chudák ta ženská vypadala docela zděšeně.

Třeba je fakt milá. Jen potřebuje někoho s lepším sluchem.

A pokud možno bionickejma ušima. 

Ale zapomeň na to rande. Ona na něj už určitě zapomněla. I když nejspíš nezapomněla, protože, jak jsem říkal… děly se věci.

Rm si jich ani nevšiml, protože jsem se musel soustředit na odezírání ze rtů. Poprvé jsem se tam vůbec podíval, až když se jedný z nich zahákl do mý židle popruh od kabelky.

Docela fešanda. I když já mám radši – ale to předbíhám.

No a na těch třech bylo vidět, že se skvěle baví, řvaly smíchy a mluvily čím dál hlasitěji. Pokaždý, když se něčemu zasmály, já a ta moje holka jsme se na sebe smutně pousmáli.

Asi kolem jedenáctý jsme se trochu probrali, protože se to utrpení chýlilo ke konci. Přinesli nám jídelní lístek s dezerty a ona mi znakovou řečí ukázala, že si dáme napůl tvarohovej koláč s borůvkama. Snad jsem jí úplně nezkazil večer, když jsem řekl, že nejsem na sladký. Co na tom ty ženský mají, že se musejí dělit o dezert? Dělá jim to takovou radost.

Ale k objednání jsme se už nedostali, protože tehdy to všechno začalo. V restauraci zhasla světla, objevili se tři číšníci a vlekli tři strašně veliký…

… NAROZENINOVÉ DORTY, no jen si to představ!

A já říkám Thomasovi: Viděls to někdy? TŘI dorty! Pro každou jeden! A na všech třech hořely takové ty prskavky, které podle mého názoru můžou způsobit požár. Pak si zazpívaly hodně štěstí zdraví – taky třikrát! Thomasovi to připadalo trapné. S každým tím štěstí zdraví byly hlučnější a rozvernější, až s nimi nakonec zpívala celá hospoda.

Samozřejmě až na Thomase. Tomu už od začátku večera vadilo, že dělají takový rámus. Dokonce si stěžoval číšníkovi! Mně připadaly jako příjemné, dobře naložené mladé dámy. Tedy aspoň na počátku. Ta těhotná se na mě moc hezky usmála, když šla na toaletu.

Každá z nich si dala velice štědrou porci svého dortu. Bylo vidět, že nedrží žádnou dietu! A pak každá ochutnala lžíci od těch ostatních. To mi přišlo milé.

To víš, že jsem je koutkem oka sledovala. Něco mě na nich zaujalo. Všimla jsem si, že po tom dortu jedna za druhou něco nahlas předčítají. Vypadalo to na nějaké dopisy. Nemám nejmenší tušení, co v těch dopisech mohlo být, ale jen pár vteřin nato začala mela!

Svatá dobroto, jak ty se do sebe pustily! Kdekdo na ně civěl. Thomas se úplně zhrozil.

Jedna z nich odsunula židli, až to zaskřípělo, vstala a v životě jsem neviděla někoho takhle rozzlobeného! Obličej měla samou rudou skvrnu, třásla vidličkou a vřískala – no vážně, vřískala.

No, nevím, jestli tuhle část nemám raději přeskočit. Tak dobrá. Pojď blíž a já ti to pošeptám.

Vřískala: „Vy dvě jste mi…“

„… ZKURVILY ŽIVOT!“

A já si povídám, co se to kurva děje?

Zrovna jsem říkala Samovi, že od šestky určitě vyinkasuju tučné spropitné, protože se tak skvěle baví a jsou pěkně líznuté.

Dokonce i ta těhotná vypila dvě skleničky šampaňského, což by asi neměla, že? Nemůže mít dítě nějaké následky, když jeho matka v těhotenství pije?

Já na tom nechápu hlavně to, jak mohla něco takového udělat vlastní sestře. Víš, jak mě moje ségra dokáže vytočit, ale tohle – to teda! A ještě k tomu to bylo její trojče!

Já ti neřekla, že byly trojčata?

Všechny tři si společně vyšly oslavit čtyřiatřicáté narozeniny. Byly docela přátelské a já nikdy předtím trojčata neviděla, tak jsem se jich vyptávala, jaké to je. Ty dvě blondýnky byly jednovaječné. Úplně mi z toho běhal mráz po zádech! Když jsem to pak věděla, musela jsem na ně pořád zírat. Bylo to jako najdi deset rozdílů. Prostě divné.

Jedna z nich tvrdila, že je báječné být trojčetem. Že si to moc užívá. Další prohlásila, že je to hrůza. Že si připadá jako mutant nebo něco takového. A ta třetí řekla, že o nic nejde, není to žádná velká věda, je to stejné jako v jakékoli jiné rodině.

A pak se všechny tři začaly přít, jaké to pro kterou z nich je, když jsou trojčata. Ale jen tak kamarádsky, z legrace.

Proto jsem taky nevěřila svým očím, když jsem viděla, jak se začaly hádat. Teď myslím doopravdy hádat, jako by se navzájem nemohly vůbec vystát. Bylo to tak trapné, dovedeš si to představit? Jako když předvádíš na veřejnosti něco velice soukromého.

Sam mi řekl, ať jim donesu kávu, kterou si předtím objednaly, že je to rozptýlí. A tak jsem se snažila tvářit jakoby nic, zamířila k jejich stolu a vtom se to stalo.

Povídám ti, byla jsem v takovém šoku, že se mi hrnky kvedlaly v rukou.

Znáš ty dvě staré vykopávky, které k nám chodí každé druhé úterý? Ale jo, znáš, ta tlustá ženská si pokaždé dává crème brûlée a ten její hubený manžel je věčně naprdnutej. Každopádně se mi tak třásly ruce, že jsem tomuhle chlápkovi na tu jeho lesklou lebku vychrstla pěnu z kapučína!

No jo, já vím, tak mě ale nehoň, snažím se tě dostat do obrazu! Najednou, si to představ, jedna z těch ženských vstala a začala na svoje sestry řvát. A celou tu dobu, co řvala, tak nějak jako píchala do vzduchu vidličkou na fondue.

Daly si totiž naši specialitu, fondue, jako předkrm. Když o tom teď přemýšlím, byla to vlastně moje chyba, že ta vidlička pořád ještě ležela na stole.

No nazdar. Doufám, že mě nebudou žalovat nebo něco takového. Che.

Takže ta ženská máchala tou vidličkou a vřískala jako smyslů zbavená. A pak tu vidličku od fondue hodila po své sestře. Dovedeš si to představit?

A ta vidlička se té těhotné zapíchla do břicha!

Ona tam jenom seděla, dívala se na to svoje obrovské břicho az něj jí trčela vidlička. Byl to pohled k neuvěření.

Ta, která po ní tu vidličku hodila, zůstala stát s napřaženou rukou, prostě ztuhla uprostřed pohybu. Jako když se pokoušíš zachytit padající sklenici nebo tak, ale uvědomíš si, že už je příliš pozdě.

A pak – teď dobře poslouchej – omdlela.

Ale ne, ta těhotná ne. Ta, která po ní hodila tu vidličku.

Prostě se tak nějak sesunula a dopadla – namouduši tvrdě – na podlahu a přitom se o okraj židle praštila do brady, a to myslím fakt pořádně, až to zadunělo.

A zůstala tam ležet, úplně mimo.

A ta těhotná, ta tam jenom seděla, dívala se, jak jí z břicha trčí vidlička, a nevydala ze sebe ani hlásku. Jen na tu vidličku pořád zírala jako ze sna a pak si prstem sáhla na břicho, a když ten prst zvedla, měla ho od krve! Fuj, to byl hnus!

V restauraci se rozhostilo ticho, znáš to, ne – takové to ticho, co úplně křičí. Nikdo se ani nepohnul a každý na ně civěl.

No a ta třetí sestra si tak povzdechla, zavrtěla hlavou, jako kdyby o nic nešlo, sklonila se, sáhla pod stůl pro kabelku a vytáhla z ní…

… mobil a zavolala těm dvěma sanitku.

Pak zavolala mně a já za nimi přijela do nemocnice. Dovedeš si to vůbec představit? Takhle hrozně dopadnout?

Vždyť už jim pro boha živého bylo třicet a chovají se jako malé děti. Házejí po sobě předměty na veřejnosti! Taková ostuda. A ještě k tomu na jejich narozeniny!

Myslím, že by si jedna jak druhá měly najít nějakého slušného psychoterapeuta. No vážně.

Pamatuješ si, jak jsme je vzali do té restaurace ve městě, když byly ještě malé? Už si vzpomínáš? Jak nás manažer požádal, abychom odešli, protože Lyn hodila po Catrioně sklenici se svou limonádou? Takový trapas! V životě jsem se takhle nestyděla. A to nemluvím o té láhvi docela dobrého shirazu, kterou jsme tam museli nechat. Cat tehdy potřebovala čtyři stehy.

A za to můžeš ty, Franku.

Ale ano, dává to naprostý smysl.

No dobrá, pokud chceš, můžeš se o vinu rovnou měrou podělit s Christine.

Christine je, Franku, jméno té ženské, která nám rozbila manželství. Tohle jasně svědčí o tom, jak moc pro tebe ta nechutná aférka znamenala.

Já neuhýbám od tématu! Naše zkažené manželství děvčata rozhodně poznamenalo. To, co se dneska přihodilo, není normální! Ani u trojčat!

Když mi zavolaly, byla jsem pořád ještě v účtárně. Úplně jsem ztratila řeč!

Copak jsem mohla říct: „Omluv mě, prosím tě, Nigeli, moje dcera si právě zlomila čelist, protože omdlela hrůzou z toho, že hodila vidličku od fondue na svou těhotnou sestru!“

Měl jsi je vidět, když jsem za nimi přijela do nemocnice. Normálně se řehtaly! Braly to celé jako ohromný vtip. Dokážou mě tak vytočit.

Já jim prostě vůbec nerozumím.

A ty se netvař, Franku, že jim rozumíš líp. Ty s nimi nemluvíš, ale flirtuješ.

A ještě k tomu z nich nepříjemně páchl česnek. Zřejmě si daly jako předkrm nějaké fondue z mořských plodů. Chápeš, jak si tohle vůbec mohly objednat? Vždyť to ani nezní jako něco, co se dá pozřít.

A navíc si myslím, že mají problém s alkoholem.

Já na tom, Franku, nic směšného nevidím. Mohlo se něco stát tomu miminku. Mohlo umřít.

Vždyť nám dcera málem zabila vnouče!

Pane bože na nebesích, mohli jsme se ocitnout na přední stránce

Daily Telegraphu.

To tedy ne, nedělám z toho velké drama.

Ale ovšem, to bych samozřejmě taky moc ráda věděla. To bylo to první, na co jsem se jich zeptala, když jsem sem dorazila.

„Čím tohle, prokristapána, vůbec začalo?“

Jedna

DALO BY SE TVRDIT, že to začalo přibližně před pětatřiceti lety, když dostal dvacetiletý Frank Kettle, vysoký, plavovlasý a hyperaktivní bývalý zpěváček místního kostelního sboru, šílený zálusk na Maxine Leonardovou, dlouhonohou, unylou zrzku, které chybělo pouhých pár dní do devatenáctých narozenin.

On překypoval čerstvými testosterony. Ona věděla, že by neměla, a přece to udělala. Na zadním sedadle holdenu Frankova táty. Dvakrát. Poprvé se přitom hodně bouchali do hlavy, supěli a bez dechu střídali polohy, zatímco na ně z rádia pořvával Johnny O’Keefe. Podruhé to bylo pozvolnější, jemnější a docela hezké. Elvis je konejšivě přemlouval, aby ho něžně milovali. V obou případech to však mělo stejně strašné následky. Jedna z Frankových bujných spermií pokaždé vrazila přímo po hlavě do jednoho z Maxininých o něco méně dychtivých vajíček a přerušila to, co mělo být jeho nezáživnou poutí do ztracena.

A tak v následujících dnech, zatímco se Maxine ve vší počestnosti scházela s vhodnějšími chlapci a Frank pronásledoval kyprou brunetku, dvě čerstvě oplodněná vajíčka si horlivě razila cestu Maxininými vejcovody do přístavu její zděšené mladé dělohy.

A zrovna když Maxine dovolila velice vhodnému Charliemu Edwardsovi, aby jí přidržoval dlouhé zrzavé vlasy, zatímco nadouvala tváře a sfoukávala devatenáct svíček, jedno vajíčko se samou horlivostí rozdělilo na dvě. A vedle těchto dvou nových, identických vajíček se pohodlně uvelebilo to třetí, jediné.

Hosté si na Maxinině oslavě narozenin říkali, že jí to ještě nikdy víc neslušelo – byla tak štíhlounká, rozjařená, prakticky zářila! Kdo by si byl pomyslel, že čeká trojčata s nějakým katolíkem?

Frank a Maxine se samozřejmě vzali. Na svatebních fotografiích mají oba takový ten prázdný výraz někoho, kdo nedávno prožil trauma a je na sedativech.

O sedm měsíců později přišly s kopáním a nářkem na svět tři holčičky. Maxine v životě nedržela v náručí miminko a teď měla hned tři; byl to pro ni nejděsivější okamžik jejího mladého života.

Takhle by si aspoň ten začátek představovala Gemma. Cat by na to nejspíš namítala, že když už to Gemma bere od jejich početí, proč k tomu nepřibrat celý rodokmen? Nebo by mohla začít rovnou od opic. A co takhle velký třesk? Vlastně jo, uchechtla by se na to Gemma – začalo to velkým třeskem mámy a táty. Mně to moc k smíchu nepřipadá, řekla by Cat. Pojďme na to logicky, přerušila by je Lyn. Začalo to přece tím večerem se špagetami.

A Lyn by jako obvykle měla pravdu.

Šlo o jeden středeční večer šest týdnů před Vánocemi. Takový nanicovatý, zcela všední večer uprostřed týdne, na jaký si v pátek už nikdo ani nevzpomene. „Cože jsme to ve středu dělali?“ „Já ti nevím. Nedívali jsme se na televizi?“

A přesně tohle dělali. Jedli u televize špagety a pili k tomu červené víno. Cat seděla se zkříženýma nohama na podlaze, zády se opírala o pohovku a talíř měla na klíně. Její manžel Dan seděl na krajíčku pohovky a nad večeří se hrbil, protože ji měl položenou na konferenčním stolku. Takhle vždycky večeřeli.

Špagety vařil Dan, takže byly výživné a bez chuti. Cat byla lepší kuchařka. Dan bral vaření tak nějak moc prakticky. Přimíchával ingredience, jako kdyby míchal beton, jednou rukou si přidržoval kolem dokola mísu a tou druhou kvedlal lepkavou směsí tak horlivě, že bylo vidět, jak se mu napínají bicepsy. „No a co? Svůj účel to splní.“

Onoho středečního večera Cat nepociťovala žádné zvláštní emoce; nebyla nijak mimořádně šťastná, ale ani moc smutná. Později ji z toho přepadal divný pocit, když si vzpomněla, jak tam klidně seděla a s takovou bláhovou sebedůvěrou se ládovala Danovými těstovinami. Měla chuť zařvat na sebe zpátky v čase: „Dávej pozor!“

Sledovali Mediky, seriál o partě velice krásných mladých studentů medicíny se zářivě bělostným chrupem a komplikovaným milostným životem. V každém díle došlo na hodně krve, spoustu sexu a velké trápení.

Cat i Dan byli na Medicích mírně závislí. Kdykoli se zápletka nečekaně zvrtla, bouřlivě to komentovali, pořvávali na televizi jako malé děti sledující pantomimu. „To je ale vůl!“ „Vykašli se na něj!“ „Tohle není správná diagnóza!“

Tenhle týden si dělala vážné starosti Ellie (blonďatá a roztomiloučká, v tričku nad pupek). Nevěděla, jestli má říct svému příteli Peteovi (tmavému, zasmušilému a s neskutečnými břišními svaly) o své opilecké nevěře s hostujícím potížistou.

„Pověz mu to, Ellie!“ houkla Cat na televizi. „Pete ti odpustí. On to pochopí!“

Přišla přestávka na reklamu. Nějaký maniak ve žlutém saku se promenádoval po obchodním domě a nevěřícně ukazoval prstem na mimořádné vánoční nabídky.

„Tohle na zdraví a krásu jsem dneska objednala,“ poznamenala Cat a opřela se Danovi o koleno, aby se přes něj mohla natáhnout pro pepř. „Ta ženská mluvila takovým tím přesládlým, duchovně laděným hlasem. Už jen z té rezervace jsem měla pocit, že dostávám masáž.“

Koupila k Vánocům svým sestrám (a sobě) týden v rekreačním středisku v Modrých horách. Všechny tři si budou společně dopřávat „úžasné hýčkání a rozmazlování“. Nechají se balit do mořských řas, máčet v bahně a oplácávat krémy bohatými na vitaminy. Parádně si to užijí.

Cat byla na sebe pyšná, že ji to napadlo. „To je ale chytrý nápad!“ budou všichni říkat na Boží hod. Lyn rozhodně potřebuje ulevit od stresu. Gemma to sice nepotřebuje, ale bude samozřejmě dělat, že ano. Cat sama taky není nijak zvlášť vystresovaná, i když možná je, protože není těhotná, a přitom už skoro rok nebere prášky. „Nestresuj se tím,“ radil jí kdekdo moudře, jako kdyby byl první, kdo s tímhle báječným tipem přišel. Vaječníky zřejmě přestanou spolupracovat, když si všimnou, že si člověk kvůli otěhotnění dělá starosti. Víš co, když s tím tolik naděláš, my na tebe kašleme.

V televizi se objevila reklama na zdravotní pojištění a Dan se zamračil. „Tuhle reklamu nesnáším.“

„Ale je účinná. Sleduješ ji pozorněji než jakoukoli jinou.“ Zavřel oči a odvrátil hlavu. „No dobrá. Už se nedívám. Nedívám se. Panebože. Pořád ještě slyším tu uječenou ženskou.“ Cat popadla ovládač a ztlumila zvuk.

„Néé!“ Dan otevřel oči a vyrval jí ovládač z ruky.

Choval se úplně normálně. Později si na to vzpomněla, a jako by to bylo o to horší. Každičký okamžik, kdy se choval normálně, byl součástí celé té zrady.

„Pšt. Už to zase běží.“

Na obrazovce se objevil Elliin zhrzený přítel Pete a napínal ty svoje šíleně vypracované břišní svaly. Ellie vrhala na televizní diváky provinilé pohledy.

„Pověz mu to,“ pobízela ji Cat. „Já bych to vědět chtěla. Nesnesla bych to, neznat pravdu. Bude lepší, když mu to, Ellie, prozradíš.“

„Myslíš?“ zeptal se Dan.

„Jo. Ty ne?“

„Já nevím.“

Cat v hlavě nezazněly žádné varovné zvony. Ani jediné cinknutí. Postavila sklenku s vínem na konferenční stolek a nahmatala si pupínek, který jí zrovna v tu chvíli vyrašil na bradě, nepochybně jako škodolibá předzvěst blížící se menstruace. Uhnízdil se jí na stejném místě měsíc co měsíc jako úřední štempl. Pro vás, mladá paní, tenhle měsíc žádné miminko nemáme. Namouduši. Je nám líto, zkuste to znovu! Při prvních zrádných krůpějích krve Cat pokaždé zvrátila hlavu jako čarodějnice a hořce se rozchechtala. Byl to takový fór, drtivé rozčarování, po všech těch letech, kdy si dávala příšerný pozor, aby dítě neměla, po tolika měsících, kdy vedli řeči jako: „Jsme vážně připravení na takhle zásadní životní změnu? Já myslím, že ano, co říkáš? No, možná bychom si mohli dopřát ještě jeden měsíc svobody!“

Nemysli na to, přikázala si. Na tohle nemysli.

„Cat,“ řekl jí Dan.

„Co je?“

„Musím ti něco říct.“

Ušklíbla se nad jeho rozvážným tónem, brala ho jako vítané rozptýlení od svého pupínku. Myslela si, že to jenom hraje. „Ach můj bože!“ vykřikla a zabroukala znělku Mediků, která měla diváky varovat, že se přihodí něco strašně dramatického. „O co kráčí? Choval ses jako Ellie? Byl jsi mi nevěrný?“

„No, vlastně ano.“

Vypadal, že mu je na zvracení, a tak dobrý herec zase nebyl.

Cat odložila vidličku. „To má být vtip, ne? Nebo mi snad chceš říct, že ses s někým vyspal?“

„Ano.“ Rty se mu nějak divně kroutily. Tvářil se jako malý kluk, kterého přistihli při nějaké sprosťárně.

Cat popadla ovládač a vypnula televizi. Srdce jí tlouklo strachy, ale i zvláštní nedočkavostí, potřebou se to dozvědět. Připomnělo jí to zvrácený pocit vzrušení a nechuti, jaký člověk zažívá na samém vrcholku horské dráhy – já se do té propasti nechci zřítit, ale už se tam řítím, řítím se!

„Kdy?“ Pořád ještě tomu nemohla uvěřit. Málem se rozesmála.

„Myslíš někdy před lety? Když jsme spolu začali chodit? Nemyslíš přece v poslední době?“

„Bylo to asi před měsícem.“

„Cože?“

„Nic to neznamenalo.“ Sklopil zrak ke svému talíři a prsty z něj

vylovil houbu. Nesl si ji k ústům, ale pak si to rozmyslel, hodil ji zpátky a hřbetem ruky si otřel rty.

„Mohl bys to prosím tě vzít od začátku? Kdyže to bylo?“

„Jednou večer.“

„Který večer? Kde jsem tehdy byla já?“ V duchu si přebírala události několika posledních týdnů. „Kdy večer?“

Prý si jednou v úterý večer, někdy před třemi týdny, zašel po squashi na drink a přitom se seznámil s nějakou ženskou. Oslovila ona jeho a jemu to lichotilo, protože, no protože vypadala docela dobře. Byl už trochu namazaný, a tak šel k ní domů a jedno vedlo k druhému. Samozřejmě to vůbec nic neznamenalo. Nechápe, jak mohl takovou příšernou pitomost udělat. Možná za to může všechen ten stres poslední dobou v práci, a vždyť Cat ví, to s dítětem. Určitě to už víckrát neudělá, je mu to strašně, strašně moc líto a Cat moc miluje, a panebože, je pro něj taková úleva, že se jí s tímhle mohl svěřit!

Skoro to vypadalo, jako by se mu přihodilo něco zajímavého a neobvyklého a on jí o tom předtím zapomněl říct. Cat mu kladla otázky a on na ně odpovídal. „Kde bydlí?“ „Jak ses dostal domů?“

Když to dovyprávěl, Cat na něj zůstala otupěle zírat a čekala, kdy to začne bolet. Všechny svaly v těle měla v očekávání téhle bolesti pevně stažené. Jako když jí brali krev a čekala, až ten usměvavý doktor najde žílu.

Dívala se, jak jí osychá večeře, a každou tu špagetu, které se na talíři kroutily jako had, viděla v nechutném rozlišení. Jako když čočky v dalekohledu zaklapnou na místo a dříve rozmazaný svět je najednou dokonale zaostřený.

Prohlížela si novýma očima obývací pokoj. Nedbale poházené polštáře na lenošce, na naleštěné dřevěné podlaze ztřeštěně barevný kobereček. Polička s vystavenými fotografiemi, jedna každá pečlivě vybraná a zarámovaná jako důkaz jejich šťastného, aktivního života. Jen se podívejte, jak jsme vřelí a kosmopolitní, ve formě a dobře naložení! Tady se usmíváme v lyžařské výbavě! A tady jsme se něčemu smáli těsně předtím, než jsme se šli potápět s přístrojem! Tahle je z flámu s přáteli! Ironicky se tu šklebíme na fotografa!

Podívala se zpátky na Dana. Její manžel vypadal hodně dobře. Kdysi jí to tak příjemně dělalo starosti, aniž se tím doopravdy trápila.

On mi byl nevěrný, pomyslela si, aby to vyzkoušela. Bylo to absurdní. Surreální. Část jejího já měla chuť zase zapnout televizi a předstírat, že se to vůbec nestalo. Musím si na zítřek vyžehlit sukni, napadlo ji. Měla bych si udělat seznam na Vánoce.

„O nic nešlo,“ řekl Dan. „Byla to jen hloupá jednorázovka.“

„Takhle tomu neříkej!“

„No dobrá.“

„Je to celé tak laciné.“

Prosebně se na ni podíval. Pod nosem se mu chvěla skvrna od rajské omáčky.

„Máš na tváři jídlo,“ řekla mu neurvale. Jeho vina ji posilovala, dodávala jí spravedlivou moc. On byl zločinec, ona polda. Zlej polda. Ten, který zločince popadne pod krkem za košili a práskne jím o zeď.

„Proč mi to teď říkáš? Jen abys ulevil svému svědomí?“ zeptala se ho.

„Já nevím. Pořád jsem váhal. Ale pak jsi říkala, že ty bys pravdu znát chtěla.“

„Mluvila jsem k ellie! Dívala jsem se na televizi! Jedla jsem večeři!“

„Takže jsi to nemyslela vážně?“

„Pro boha živého. Na tohle už je pozdě.“

Pár minut seděli mlčky a jí se najednou chtělo brečet, jako kdyby jí bylo pět a hrála si s jinými dětmi na hřišti, protože Dan měl přece být její kamarád, její nejlepší kamarád.

„Ale proč?“ Hlas se jí zlomil. „Proč jsi to udělal? Nechápu, jaks mohl udělat něco takového.“

„Nic to neznamenalo. Vážně to nic neznamenalo.“ K tomuhle ho navedli ti jeho kamarádíčci? „Řekni jí, kámo, že to nic neznamenalo. Nic jiného nechtějí slyšet.“

Kdyby to bylo v Medicích, po tváři by jí pomaličku, srdceryvně stékala jediná slza. Místo toho vydávala divné sípavé zvuky, jako po běhu.

„Prosím tě, Cat, nebuď smutná, kotě.“

„Nemám být smutná?“

Nejistě vztáhl ruku k její paži. Cat ho prudce odstrčila. „Nedotýkej se mě!“

Zděšeně na sebe hleděli. Dan byl v obličeji bledý jako křída. Cat se roztřásla náhlým poznáním, které mezi nimi rozevřelo propast. Vždyť on se té ženské, kterou v životě neviděla, musel dotýkat. A hodně dotýkat. Musel ji líbat. Dělat všechny ty triviální pohyby, které patří k sexu.

„Sundals jí podprsenku?“

„Cat!“

„Totiž, je mi jasné, že ta podprsenka určitě šla dolů. Jen by mě zajímalo, jestli si ji sundala sama, nebos to udělal ty? Sáhl jsi jí na záda, když jste se líbali, a rozepnul ji? Měl jsi s tím potíže? Měla složité zapínání? Takové složité zapínání může být pěkně k vzteku, co? S tímhle sis už nějakou dobu starosti dělat nemusel. Jak to šlo? Oddechl sis, když jsi ji konečně rozepnul?“

„Prosím tě přestaň.“

„Já nepřestanu.“

„No dobrá, tak jsem jí tu podprsenku sundal! Ale o nic nešlo. Byl jsem opilý. Nebylo to zdaleka takové jako mezi námi. Nic to –“

„Nic to neznamenalo. No jo, já vím. Jakou bezvýznamnou pozici jste si zvolili?“

„Prosím tě, Cat.“

„Měla orgasmus?“

„Nech toho, prosím.“

„Ale miláčku. Nedělej si starosti. Určitě ho měla. Ty tvoje techniky jsou tak spolehlivé. Jistě to ocenila.“

„Cat, moc tě prosím, nech toho.“ Hlas se mu chvěl. Cat si utřela z čela pot. V pokoji bylo moc horko.

Připadala si ošklivá. Vlastně ošklivá byla. Sáhla si na bradu a nahmatala ten pupínek. Make-up! Potřebuje make-up. Potřebuje make-up, garderobu, kadeřnici a klimatizaci. Pak se bude moct utápět v nádherně čistých vlnách žalu jako hvězdy z Mediků.

Vstala a sebrala oba talíře.

Vzadu v krku ji nesnesitelně zašimralo. Senná rýma. Zrovna teď, v takovou chvíli. Položila talíře zpátky na konferenční stolek a čtyřikrát kýchla. Když přitom zavírala oči, pokaždé jí v hlavě probleskla představa stahovaného ramínka od podprsenky.

Dan šel do kuchyně a vrátil se s krabicí kapesníků.

„Nedívej se na mě,“ řekla mu.

„Cože?“ Podal jí kapesníky.

„Prostě se na mě nedívej.“

A tehdy popadla jeden z těch talířů s nedojedenými špagetami a mrskla jím o zeď.

Od: Gemma

Pro: Lyn; Cat

Předmět: Cat

LYN, POZOR, VAROVÁNÍ! NEBEZPEČNÁ SITUACE! Právě jsem mluvila s Cat a má HROZNĚ BLBOU náladu. Doporučuju jí nevolat kvůli hlídání Maddie aspoň po příštích 24 hodin.

Pa, Gemma

Od: Cat

Pro: Gemma

Předmět: JÁ

Pozor, varování. Když už hodláš posílat e-maily o mé blbé náladě, dej si aspoň bacha, abych je nedostala. To bych pak mohla mít fakt blbou náladu.

Od: Lyn

Pro: Gemma

Předmět: Cat

G., musíš být opatrná, abys u starých e-mailů neodklikla „odpovědět všem“ místo „odpovědět odesílateli“. Založ si adresář!! Cat z toho určitě nebyla nadšená. Maddie mi hlídá Kara, takže to není problém. L.

Od: Gemma

Pro: Lyn; Cat

Předmět: Kara Milá Lyn,

já nevím, jak se adresář zakládá, ale díky za radu. Nechci tě strašit, ale slyšela jsi o SYNDROMU TŘESENÉHO DÍTĚTE? Nechávat Maddie s Karou mi nepřipadá vůbec bezpečné. Jednou jsem Karu viděla, jak ZUŘIVĚ třese krabicí cornflaků. Je v pubertě a s puberťáky cloumají hormony, takže jim občas může trochu přeskočit. Nemohla bys o hlídání požádat Cat, až ji ta blbá nálada přejde? Nebo bych případně mohla odvolat to dnešní rande se svůdným zámečníkem. Jsem ochotná to udělat, abych Maddie zachránila život, jen mi dej vědět.

Pa, Gemma

Cat si říkala, jestli její obličej nevypadá nějak jinak. Zdál se jí jiný, takový pohmožděný a oteklý. Vypadalo to, jako by na obou očích měla monokly. Vlastně měla celé tělo podivně křehké. Už od rána se pohybovala prkenně, jako kdyby se spálila od sluníčka.

Překvapilo ji, jak moc tohle bolí a jak vytrvale to bolí. V práci si v jednom kuse říkala, že by si měla vzít prášek na bolest, a pak si pokaždé uvědomila, že jí vlastně fyzicky nic není.

V noci toho moc nenaspala.

„Vyspím se na rozkládací pohovce,“ prohlásil Dan. Byl bledý a tvářil se hrdinsky.

„Ne, nevyspíš,“ řekla mu Cat, protože mu nechtěla dopřát tu satisfakci.

Jenže když si pak vlezli do postele a Cat tam ležela, zírala na strop a poslouchala, jak se Danovo dýchání zpomaluje – on vážně usíná –, najednou zase rozsvítila a řekla mu: „Vypadni.“

Šel a polštář si ospale tiskl k břichu. Cat ležela v posteli a představovala si, jak její manžel souloží s někým jiným. Byla přímo tam, s nimi pod peřinou, viděla jeho ruce, její ruce, jeho rty, její rty.

Nedokázala s tím přestat. Nechtěla přestat. Musela si to představit vteřinu po vteřině do mučivých detailů.

Uprostřed noci probudila Dana, aby se ho zeptala, jakou barvu mělo její prádlo.

„Už si to nepamatuju,“ zabručel rozespale.

„Ale ano! Pamatuješ!“ Tak dlouho na něj naléhala, až jí konečně řekl, že si myslí, že mohlo být černé, a nato se rozbrečela.

Teď si na provozní schůzi v 16.30 prohlížela svoje kolegy a říkala si, jestli se taková věc, taková hnusná, ponižující věc přihodila i někomu z nich.

Ředitel obchodu Rob Spencer stál na svém oblíbeném místě u bílé tabule a zaníceně na ni čmáral rozmáchlé šipky a čtverce.

„Myslím, lidi, že z tohohle vám to musí být naprosto jasné!“

Rob Spencer. Tak to byl zrovna dobrý fór. Posledních pět let udržoval poměr s úchvatnou Johannou z účtárny. Patřilo to ve firmě k oblíbeným tajemstvím. Seznamování nových zaměstnanců s legendou Rob/Johanna bylo v Hollingdaleových čokoládovnách neoddělitelnou součástí nástupní procedury. Jediní lidé, kteří o tom zřejmě neměli tušení, byli Robova manželka a Johannin manžel. Když se tihle dva nešťastníci objevili na každoročním vánočním večírku, všichni na ně zírali s uspokojivým soucitem.

Cat si uvědomila, že má teď s Robovou patetickou ženou něco společného. Stala se manželkou bez tváře v Angelině zábavném vyprávění o jednorázovce s ženatým mužem. „No, té manželky je mi líto…“ „Manželka není tvoje starost…“ „Komu sejde na nějaké manželce, chceme, Ange, slyšet šťavnaté detaily!“

Ztěžka polkla a prohlédla si Robovu analýzu. Hledala nějaký příhodný způsob, jak ho ponížit.

Pestrobarevné grafy. Fajnová tabulka. To všechno samozřejmě připravili jeho podřízení.

Už to měla.

„Robe,“ začala.

Všech deset hlav se k ní s úlevou obrátilo.

„Catriono!“ Rob se otočil od bílé tabule a v nažloutle opáleném obličeji ze solárka se objevil zářivě bílý usměv. „Tvé zpětné vazby si vždycky cením!“

„Jen by mě zajímalo, odkud se vzala ta čísla,“ řekla mu Cat.

„Pokud vím, předžvýkala je pro mě naše báječná Margie.“ Rob na čísla svůdně poťukal prstem, jako kdyby mu ho Margie zároveň báječně vykouřila.

„To ano, ale jaká čísla jsi dal Margie předžvýkat?“ zeptala se ho.

„Tak počkat.“ Rob začal namátkou listovat svými papíry. Cat si ten okamžik chvíli vychutnávala, než přešla do útoku.

„Když se dívám tady na ten rozpočet marketingu, připadá mi, žes jí dal čísla minulého fiskálního roku. Takže ta tvoje analýza je sice ohromující, ale taky, no, jak to jen říct… irelevantní?“

Bylo to moc podlé. Mužská ega jsou tak křehká, stejně jako ty jejich koule. Za tohle Cat zaplatí.

„Ta ti to dala, člověče!“ Joe z výroby bouchl pěstí do stolu. Rob rozpřáhl ruce jako malý kluk, na znamení, že se vzdává.

„Týme! Zdá se, že mě naše kočka opět nachytala svým neomylným čuchem na chyby!“

Pak se podíval na hodinky. „Je skoro pět a pátek odpoledne. Co tu, lidi, ještě děláme? Kdo má chuť jít se mnou utopit moje ponížení k Albertovi? Catriono? Můžu své nemesis koupit drink?“

Oči měl jako matné knoflíky.

Cat se sevřeně usmála. „Nechám si to pozvání na jindy.“ Posbírala svoje složky a vyšla z místnosti. Udělalo se jí z té komisní atmosféry kolem zle a hlavně, zachvátila ji nepatřičná nenávist vůči Robu Spencerovi.

Od: Gemma

Pro: Cat

Předmět: Drink

Nedala by sis drink?

Můžeme si popovídat o tom, jak nemáš blbou náladu. Pa, Gemma

P.S. Musíš mě podpořit v té záležitosti s Karou!

P.S. P.S. Nedlužíš mi náhodou nějaké peníze? Já asi žádné nemám.

Cat seděla ve spoře osvětleném koutě baru, před sebou měla tři piva a čekala na svoje sestry.

Nehodlala se jim svěřovat. Ona a Dan potřebují nějaký čas, aby si to vyřešili sami mezi sebou. Není nutné prozrazovat každý detail jejich manželství. To by bylo divné a svědčilo by to o její závislosti na sestrách. „Copak těm dvěma vykládáš všechno?“ říkal jí pořád Dan, a to nevěděl ani o polovině.

Kdyby jim to vyprávěla, přerušovaly by ji rozhořčenými výkřiky. Gemma by odbíhala zásobit je zmrzlinou a šampaňským. Lyn by zapínala mobil a volala svým známým, jestli neznají nějakou dobrou manželskou poradnu. Zahrnuly by ji radami. Jedna s druhou by se zuřivě přely o to, co by Cat udělat měla a co neměla.

Braly by to moc vážně, a tím by se to stalo skutečností.

Upila piva a vycenila zuby na muže, který si dělal zálusk na její dvě stoličky.

„Jen se ptám!“ vyhrkl, zvedl ruce a zatvářil se ublíženě. Sestrám to rozhodně neřekne. Stačí, jak to dopadlo, když přestala brát prášky. Její cyklus se stal veřejným tajemstvím, měsíc co měsíc jí volaly a bujaře se vyptávaly, jestli už dostala menstruaci.

Teď už volat přestaly, ale teprve když řekla Gemmě, že ano, dostala a nejspíš to znamená, že je neplodná, a je už teď Gemma spokojená? Ta se pochopitelně rozbrečela a Cat pak kromě menstruačních bolestí trápily i výčitky svědomí.

„Jsou tahle místa…?“

„Ano, tahle místa jsou, ale ne, nejsou volná.“

„Co má za problém?“

„Vykašli se na ni. Je to kráva.“

Dvě dámy, obě v podobných barbínovských kostýmcích, nesouhlasně odvrávoraly na svých vysokých podpatcích. Cat si prohlížela svoje klouby na rukou a představovala si, jak vyskakuje a přes ta jejich nalíčená ústa jim jednu ubalí.

Říkala si, jak asi vypadá ta ženská.

Angela.

Nejspíš je drobná a hezky zaoblená, jako ty dvě, které se právě zastavily u skupinky nepochybně ženatých mužů, chichotají se tam a brebentí.

Drobné ženy s vnadnými křivkami Cat nemohla vystát. Štvalo ji, že vypadají tak žensky, jako panenky, a naklánějí k ní ty svoje roztomilé obličejíčky, jako kdyby se nad nimi tyčil nějaký neohrabaný obr.

Pro tohle měly její sestry pochopení. Vysoké ženy ji chápaly.

Jenže ona o to jejich ponižující pochopení nestojí. Dokonce ji z nějakého důvodu pomyšlení na jejich soucitné výrazy rozpalovalo doběla. Tohle je jejich vina.

Pátrala v mysli po nějakém racionálním zdůvodnění, proč za to můžou ony.

No ovšem, vždyť můžou za to, že se s Danem vůbec seznámila. Stalo se to před deseti lety na melbournském poháru. Bylo jim tehdy jednadvacet a příjemně se opily šampaňským, ještě v dobách, kdy se takhle smělo říkat levnému šumivému vínu. Na každý závod sázely obrovské sumy. Řehtaly se jako kobyly, jak říkala jejich babička. Předváděly se, jak říkala jejich matka. Pokřikovaly na každého kluka, který procházel kolem jejich stolu.

Gemma: „My jsme trojčata! Řekl bys to do nás? Dovedeš si to představit? Ty dvě jsou jednovaječné, ale já ne. Já jsem ze svého vlastního vajíčka! Ony jsou každá jen půlka jednoho. Půlvajíčka. Nechceš nám koupit pití? Docela nám chutná to šampaňské.“

Lyn: „Nemáš nějaký dobrý tip? Mně osobně se zamlouvá Lone Ranger z pátého závodu. Pijeme láhev šampaňského za 9,99 pro případ, že by tě napadlo koupit nám pití. Skleničky už máme, tak o to se starat nemusíš.“

Cat: „Máš nějak velkou hlavu. Zakrývá nám televizi a já hodlám vyhrát spoustu peněz. Mohl by sis jít stoupnout někam jinam? Pokud nám nechceš koupit pití.“

Ten kluk s velkou hlavou si sedl do boxu vedle ní. Byl hodně vysoký a musely se zmáčknout, aby mu udělaly místo.

Měl hříšně zelené oči a strniště. Vypadal úžasně.

„Takže,“ řekl, „vy tři se znáte už z dělohy.“

Gemmě to přišlo k popukání a rozbrečela se smíchy. Cat se odtáhla, usrkávala svoje pití a čekala, až se ten úžasný kluk do Gemmy zamiluje. Muži se do Gemmy často zamilovávali, když se smála. Nemohli si pomoct a museli se přihlouple, pyšně usmívat. A rozesmát ji znovu se stalo jejich životním posláním.

Jenomže tenhleten kluk měl očividně větší zájem o Cat. Položil jí ruku na koleno. Cat mu ruku rázně sundala a vrátila mu ji na stůl.

„Že jsi dal právě Cat ruku na koleno?!“ zařvala Lyn. Když se opila, hlas jí stoupl o několik decibelů. „GEMMO! Ten kluk dal Cat ruku na koleno!“

„Líbí se ti?“ zeptala se ho Gemma. „Chceš ji políbit? Líbá dobře. Aspoň to o sobě tvrdí. A až ji políbíš, můžeš nám prosím tě donést ještě jedno šampaňské?“

„Já se s ním líbat nechci!“ namítla Cat. „Má abnormálně velkou hlavu. A vypadá jako řidič náklaďáku.“

Ve skutečnosti se s ním strašně moc chtěla líbat.

„Políbíš mě, když trefím vítěze tohohle závodu?“ zeptal se ten kluk.

Podívaly se na něj se zájmem. Všechny tři byly gamblerky. Tenhle darebný gen zdědily po svém dědečkovi.

Lyn se k němu naklonila. „A CO KDyŽ PROHRAJE?“

„Koupím vám láhev šampaňského,“ odvětil.

„Platí!“ Gemma se k němu natáhla, aby si s ním potřásla rukou, a zvrhla Catinu skleničku.

„Jste snad vy dvě moje kuplířky?“ zeptala se jich Cat. Vybral si koně se jménem Tančící žena.

„TA NEMÁ ŠANCI!“ hulákala Lyn. „Sází se na ni jedna ku padesáti, pro boha živého. Proč sis nevybral favorita?“

Gemma a Lyn stály po celý závod na nohou a vřískaly.

Cat seděla vedle toho kluka a upírala oči na obrazovku. Tančící žena běžela uprostřed hloučku až do posledních vteřin před cílem. Tehdy se uvolnila a vyrazila kupředu. Hlas vyvolávače okamžitě překvapením zesílil. Gemma a Lyn výskaly.

Ucítila v zátylku jeho ruku. Když Tančící žena uháněla k cílové pásce, ten kluk si Cat přitáhl k sobě a jí se sama zavřela víčka, jako by se nořila do hlubokého, lahodného spánku. Voněl po cigaretách Dunhill a mýdlu Palmolive a chutnal po zubní pastě Colgate a pivu Tooheys. Cat ještě v životě po ničem netoužila tolik jako po tomhle klukovi.

Z toho kluka se vyklubal Dan, z Dana se vyklubal její manžel az jejího manžela se vyklubal podvodník.

Cat dopila svoje pivo a upřela pohled na jedno z těch dvou dalších.

Gemma a Lyn si Dana zamilovaly od chvíle, kdy Tančící žena doběhla jako druhá, ony se otočily, aby si vybraly svoje šampaňské, a zjistily, že si Dan vybírá polibek, třebaže ho nevyhrál. Podařilo se mu vytáhnout ze zadní kapsy džínů peněženku a podat jí Lyn, a přitom měl po celou dobu jazyk pevně propletený s Catiným. Byla to taková frajeřina! A tak sexy! A pohotové!

Copak by se jim mohla přiznat, že tenhle úžasný Dan nakonec až tak úžasný není?

Neřekne jim to.

Práskla prázdnou sklenicí o stůl, natáhla se pro třetí, a zrovna když k ní vzhlédla, viděla, jak se k ní barem blíží její sestry.

Gemma vypadala, jak bylo jejím zvykem, jako neobvykle hezká bezdomovkyně. Měla na sobě vyšisované květované šaty a podivný děrovaný kardigan, který se k šatům nehodil a byl jí moc velký. Lesklé rudozlaté vlasy jí trčely do všech stran a v zacuchaných chomáčích padaly pod ramena. Měla na nich roztřepené konečky. Cat si všimla, že se chlápek u dveří otočil a po Gemmě se ohlédl. Gemmy si muži moc nevšímali, ale když už se na ni někdo podíval, věnoval jí opravdovou pozornost. Byli to takoví ti muži, kteří by jí nejradši odhrnuli vlasy z očí, zarolovali rukávy kardiganu a řekli jí, ať si zapne zip u kabelky, než jí z ní někdo ukradne peněženku.

Lyn přicházela rovnou z tělocvičny, kde dávala hodiny aerobiku. Rovné blonďaté vlasy si hladce sčesala a stáhla do uzlu vzadu na hlavě. Tváře se jí zdravě červenaly. Měla na sobě džíny a bílé tričko, které vypadalo skoro jako vyžehlené. Byla světlá, vyčouhlá a působila sportovně. Podle Catina mínění měla trochu moc špičatý nos, ale i tak byla dost atraktivní. (Nebo že by ne?) Kdykoli Cat spatřila Lyn, bylo to jako dívat se na sebe trojrozměrně. Vidět se ve třech nadmíru činorodých, lynovských dimenzích.

Pocítila stejnou směs radosti a pýchy, jakou zažívala vždy, když se se svými sestrami setkala na veřejnosti. „Podívejte se na ně!“ měla chuť říct lidem. „To jsou moje sestry. Nejsou skvělé? Nejsou k vzteku?“

Uviděly Cat a bez pozdravu se posadily na přichystané stoličky. Byl to jeden z jejich rituálů, nezdravit se a ani se nijak nevítat.

Ostatním to připadalo zvláštní, a právě to je na tom bavilo.

„Představte si, poslední dobou chodím na oběd do jedněch nových lahůdek,“ spustila Gemma. „A ať si objednám cokoli, cokoli, tu ženskou za pultem to zřejmě šokuje. Já třeba řeknu: ‚Dám si ovocný salát,‘ a ona vyvalí oči a řekne: ‚Ovocný salát!‘ No není to divné?“

„Myslela jsem, že ovocný salát nesnášíš,“ namítla Lyn.

„To taky nesnáším. Tohle byl jen příklad,“ řekla Gemma.

„Tak proč neuvedeš jako příklad něco, co sis opravdu objednala?“

Cat se dívala na svoje sestry a cítila, jak jí úlevou slábnou údy.

Přejela prstem po okraji prázdné sklenice a řekla: „Musím se vám s něčím svěřit.“

Trik s listem kapusty

PŘEDSTAVTE SI, já se nedokážu podívat na kapustu, aniž si vzpomenu na mateřské mléko.

Jestlipak se to pořád ještě dělá? Ten trik s kapustovými listy. Povím vám, kdy jsem to viděla poprvé. Dnes už to bude víc než třicet let. Pracovala jsem prvním týdnem jako pomocná ošetřovatelka. V nemocnici byli všichni u vytržení, protože tam jedna mladá žena porodila trojčata. Každý je chtěl vidět. Přišli dokonce i reportéři od novin!

Já zrovna stlala v porodnici postele, když ta tři novorozeňata přivezli na krmení. Celé to řídila sestra Mulvaneyová, nejkrutější ženská, jakou jste kdy potkali. Oči mi lezly z důlků, když sestřičky té matce rozepnuly podprsenku a odlepily z ní promáčené zelené listy! To víte, když začínáte kojit, prsa vám občas hodně ztvrdnou a naběhnou, a z nějakého důvodu na to pomáhají chlazené listy kapusty.

Ta chudinka matka se ale něco natrápila, to bylo vidět. Byla ve tváři úplně ztrhaná a bledá. Všechna tři miminka tvrdě spala, jenže tehdy se přísně dodržoval pravidelný režim. Muselo se krmit na chlup přesně každé čtyři hodiny. První miminko se nechtělo probudit. Vyzkoušely všechno. Vysvlékly ji. Hýbaly s ní. Nakonec jí sestra Mulvaneyová chrstla do obličeje trochu vody, a to ji samozřejmě probralo. Ale jakmile začala brečet, ty druhé spustily taky. A vřískaly všechny tři!

Vzaly dvě miminka a ukázaly matce, jak si je má zastrčit do podpaží, každou k jednomu prsu. Jenže ona nedokázala miminka přimět, aby se přisála. Sestra Mulvaneyová na ni štěkala pokyny a ta matka se jimi ze všech sil snažila řídit. Miminka se zatím pěkně rozparádila. To vám byl rámus! Sledovalo to celé oddělení.

Nakonec to vzdaly a přinesly jí odsávačku, aby se jí mléko spustilo. Tyhle staré pomůcky byly hrozně nešikovné. Bylo vidět, jak je z toho ta chudinka matka nešťastná. Miminka vřískala, sestra Mulvaneyová pomlaskávala a všichni ostatní dělali, že neciví. Zničehonic se ta matka rozbrečela. Moje dohlížející sestra k tomu vševědoucně poznamenala: „No jo, tyhle chmury třetího dne, každá čerstvá matka třetí den brečí.“ a já si vzpomínám, jak jsem si pomyslela: Svatá dobroto, kdo by nebrečel?

Dvě

„ZHEBNI, TY JEDEN SRÁČI.“ Lyn dřepěla v kuchyni na podlaze a mířila na švába sprejem jako samopalem.

„Pozor na jazyk, mladá dámo!“

Vzhlédla a viděla, jak její nevlastní dcera Kara špulí rty a paroduje pohoršené rodiče.

„Myslela jsem, že jsi už odešla,“ podotkla Lyn. Připadala si trochu hloupě, že ji Kara takhle přistihla, jak si tu potají hraje na hollywoodského gangstera. Výrazy jako „sráč“ normálně nepoužívala. Vlastně mluvila většinou sprostě pouze tehdy, když šlo o šváby nebo o její sestry.

„Utíká!“ oznámila jí úslužně Kara.

Lyn se otočila zpátky a ještě zahlédla, jak šváb peláší po dlažbě k mikroskopickému tunelu pod dřezem. Tam nepochybně povede dlouhý, spokojený život a porodí tisíce roztomilých švábích mláďátek.

Vstala a podívala se na hodinky. Bylo přesně devět. „Nemáš být dávno ve škole?“

Kara si vyčerpaně povzdechla, čímž dala najevo, že po ní nikdo nemůže chtít, aby odpovídala na další stupidní otázku.

„Tak nemáš?“ opakovala Lyn, protože si nemohla pomoct.

„Lyn, Lyn, Lyn.“ Kara smutně zavrtěla hlavou. „Co si s tebou mám počít?“

Když se Lyn s Karou seznámila, bylo jí šest. Byla to roztomilá holčička, v černých kudrnatých vláskách měla sponky ve tvaru motýlků a na hubených pažích jí cinkaly třpytivé růžové náramky. Jejím nejcennějším vlastnictvím byl mimořádně velký penál, kterému přezdívala „Poťouchlý penál“. Byly v něm zvláštní věci jako třpytky, lepidlo a mohutné plastové nůžky. Lyn se dostalo toho privilegia, že Poťouchlý penál směla používat, a tak spolu trávily dlouhá nedělní odpoledne, vyráběly různé předměty z kartonu a dřívek od nanuků. Když Karu nakonec začaly zajímat jiné věci, Lyn se toho pořád dál držela, nevzdávala se naděje a přicházela s nápady na nové projekty. Vzdala to teprve po jednom osudném, trapném dni, kdy jí Kara Poťouchlý penál obřadně darovala se slovy: „Na, teď si s ním můžeš hrát sama, kdykoli budeš chtít.“

Teď v patnácti Kara nosila vlasy rovně sčesané a oči si lemovala tlustou černou tužkou. Některé dny se nekonečné hodiny válela na pohovce a ustavičně zívala jako někdo, kdo trpí příšerným časovým posunem. Jindy se jí třpytily oči, byla celá zarudlá a skoro bláznivě šťastná. Jejím nejcennějším vlastnictvím byl mobilní telefon a ve dne v noci na něm pípaly zprávy od jejích přátel.

Lyn se dívala, jak Kara otvírá dveře ledničky. Stála tam s jedním bokem vytrčeným, nepřítomně zírala dovnitř, houpala dveřmi v pantech a najednou se zeptala: „Kdy jsi ztratila panenství?“

„Do toho ti nic není,“ opáčila Lyn. „Chceš něco jíst? Snídala jsi?“

Kate se k ní dychtivě obrátila. „Bylo to hodně pozdě? Jako že trapně pozdě? Proč? Nikdo s tebou nechtěl spát? Za to se nemusíš stydět. Mně to můžeš říct!“

„Jsou tam dobrá jablka. Vezmi si jedno.“

Kara si jedno vzala. Zabouchla dveře ledničky a vyhoupla se na kuchyňský pult.

„S kým přišel o panictví táta? Myslíš, že s mámou?“

„Nemám tušení.“

Kara na ni vrhla přes jablko lišácký pohled. „Já ztratím panenství do konce příštího roku.“

„Vážně? Tak to se máš.“

Pokud šlo o sex, Lyn si o Karu nedělala velké starosti. Kara byla choulostivá a ze všeho se jí obracel žaludek. Zrovna včera večer řekl Michael u večeře: „Lyn, potřeboval bych poradit s jedním zašmodrchaným problémem,“ a Kara vybuchla, zakryla si obličej a přinutila ho přísahat, že už v životě neřekne něco tak nechutného jako „zašmodrchaný“.

Těžko by se mohla zajímat o něco tak mazlavého jako penis. Lyn otevřela myčku a začala do ní rovnat nádobí od snídaně.

Kvůli těm znepokojujícím a vskutku šokujícím zprávám o Danovi se včerejší drinky s Cat a Gemmou protáhly o tři hodiny déle, než počítala. Znamenalo to, že její dnešní seznam úkolů byl delší než obvykle. Byla vzhůru od 5.30.

Ten Dan je ale hnusnej lump… Nesmí zapomenout připomenout Michaelovi, že má zavolat své matce a popřát jí k narozeninám… Proč jí to ten Dan vůbec říkal? čeho tím dosáhl?... Kdyby Maddie spala ještě aspoň hodinu, mohla by se připravit na zítřejší schůzi v pekárně… Cat dokáže jednat pěkně iracionálně. Co tohle udělá s jejich manželstvím?... Kdyby napsala denně deset vánočních přání a začala s tím ještě dnes večer…

A pod všemi těmi myšlenkami už dlouho dřímala hluboko pohřbená jedna obava, tak zapeklitá, že se Lyn ani trochu nechtělo vytáhnout ji na světlo a oprášit, protože by mohla představovat velký problém.

„Dám si to jako novoroční předsevzetí,“ pokračovala Kara s ústy plnými jablka. „Že v příštím roce přijdu o panenství. Řekneš to tátovi?“

„Chceš, abych mu to řekla?“

„Je mi to jedno.“

„No dobrá. Neměla bys už jít?“

„A co si o tom, že v příštím roce přijdu o panenství, myslíš ty?“

„Myslím si, že to je velice osobní rozhodnutí.“

„Takže si myslíš, že bych měla. Počkej, až řeknu tátovi, žes mi řekla, že bych měla v příštím roce ztratit panenství. Ten bude zuřit.“

„Nic takového jsem neřekla.“

„Ze všech mužů, s kterými jsi kdy spala, kam bys řadila tátu? Myslím jako, jestli byl dobrý?“ Kara se slastně otřásla. „Je v první desítce? Máš nějakou první desítku? Spala jsi vůbec s víc než deseti muži?“

„Karo.“

„Panebože, neodpovídej mi. Právě jsem si představila tebe a tátu, jak spolu souložíte. Budu asi zvracet. Ach můj bože! Nemůžu na to přestat myslet! To je tak nechutné!“

Do kuchyně se přibatolila drobná postavička v růžovém pyžamku. Nasávala z prázdné láhve jako podroušený cherubínek.

„Ahoj!“

Lyn málem upustila talíř, který držela v ruce. „Maddie!“

„Ahoj!“ Maddie zdvořile pozdravila svou matku a pak se okamžitě obrátila se zbožňujícím pohledem na Karu. Podávala jí svou láhev jako dar bohyni.

Kara si od ní láhev milostivě vzala. „To už dokáže sama vylézt z postýlky?“

„Zdá se, že ano,“ řekla Lyn a snažila se smířit s novým světem, v němž už Maddie nebude bezpečně uvězněná v postýlce.

Rozdrnčel se zvonek u dveří a v tutéž chvíli začal vyzvánět telefon v kanceláři.

„Můžeš mi ji chviličku pohlídat?“ zeptala se Lyn Kary.

„Je mi líto.“ Kara seskočila z pultu a vrátila láhev Maddie. „Už jsem měla být dávno ve škole.“

Nedbale Maddie rozcuchala tmavé kudrnaté vlásky. „Pa, zlato!“ Maddie se roztřásl spodní ret. Práskla láhví o zem.

Lyn sebrala z pultu Kařino nedojedené jablko a hodila ho do odpadků. Pak zvedla do náruče Maddie a šla s ní ke dveřím.

„Kara, Kara,“ vzlykala Maddie žalostně.

„Moc dobře vím, jak to myslíš, miláčku,“ řekla jí Lyn a pevně si k sobě přitiskla její tělíčko, aby se jí nemohlo vykroutit.

Od: Lyn Pro: Michael

Předmět: Prosím, přijď brzy domů

Tohle je příšerný den. Obě tvoje dcery mě přivádějí k šílenství.

P. S. S kým jsi přišel o panictví?

P. S. P. S. Kup prosím cestou domů mléko a návnady na šváby.

Od: Michael Pro: Lyn Předmět: OK