Copyright © Liane Moriarty, 2014

All rights reserved

Translation © 2015 by Šárka Kadlecová

ISBN 978-80-249-5324-3

Obsah

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Kapitola dvacátá osmá

- Kapitola dvacátá devátá

- Kapitola třicátá

- Kapitola třicátá první

- Kapitola třicátá druhá

- Kapitola třicátá třetí

- Kapitola třicátá čtvrtá

- Kapitola třicátá pátá

- Kapitola třicátá šestá

- Kapitola třicátá sedmá

- Kapitola třicátá osmá

- Kapitola třicátá devátá

- Kapitola čtyřicátá

- Kapitola čtyřicátá první

- Kapitola čtyřicátá druhá

- Kapitola čtyřicátá třetí

- Kapitola čtyřicátá čtvrtá

- Kapitola čtyřicátá pátá

- Kapitola čtyřicátá šestá

- Kapitola čtyřicátá sedmá

- Kapitola čtyřicátá osmá

- Kapitola čtyřicátá devátá

- Kapitola padesátá

- Kapitola padesátá první

- Kapitola padesátá druhá

- Kapitola padesátá třetí

- Kapitola padesátá čtvrtá

- Kapitola padesátá pátá

- Kapitola padesátá šestá

- Kapitola padesátá sedmá

- Kapitola padesátá osmá

- Kapitola padesátá devátá

- Kapitola šedesátá

- Kapitola šedesátá první

- Kapitola šedesátá druhá

- Kapitola šedesátá třetí

- Kapitola šedesátá čtvrtá

- Kapitola šedesátá pátá

- Kapitola šedesátá šestá

- Kapitola šedesátá sedmá

- Kapitola šedesátá osmá

- Kapitola šedesátá devátá

- Kapitola sedmdesátá

- Kapitola sedmdesátá první

- Kapitola sedmdesátá druhá

- Kapitola sedmdesátá třetí

- Kapitola sedmdesátá čtvrtá

- Kapitola sedmdesátá pátá

- Kapitola sedmdesátá šestá

- Kapitola sedmdesátá sedmá

- Kapitola sedmdesátá osmá

- Kapitola sedmdesátá devátá

- Kapitola osmdesátá

- Kapitola osmdesátá první

- Kapitola osmdesátá druhá

- Kapitola osmdesátá třetí

- Kapitola osmdesátá čtvrtá

- Poděkování

- Použitá literatura:

S láskou kamarádce Margaret

Uhodíš mě, uhodíš,

pak mě za to políbíš.

ŘÍKANKA ZE ŠKOLNÍCH HŘIŠŤ

Státní škola Pirriwee

… tady trávíme dny a učíme se u moře!

Státní škola Pirriwee je ÚZEMÍ BEZ ŠIKANOVÁNÍ! My nešikanujeme.

Nenecháme se šikanovat od druhých. Šikanování v žádném případě netajíme.

Nebojíme se promluvit, když vidíme, že někdo šikanuje naše kamarády.

Šikanování říkáme rozhodné NE!

Kapitola první

„Tohle vůbec nezní jako školní kvízový večer,“ poznamenala paní Patty Ponderová k Marii Antoinettě. „Spíš to vypadá na nějakou výtržnost.“

Kočka neodpověděla. Dřímala na pohovce. Pro ni bylo největší otázkou školních kvízových večerů, co na nich koho zajímá.

„Tobě je to jedno, co? Ať jedí koláče. Tohle si myslíš? Že spořádají spoustu koláčů? Když je tam tolik stánků s různými dobrotami. To mě podrž. Ačkoli bych neřekla, že je ty matky opravdu jedí. Vždyť jsou všechny tak elegantně štíhlé. Úplně jako ty.“

Marie Antoinetta se nad tou lichotkou ušklíbla. To „ať jedí koláče“ už dávno vyčpělo, nehledě k tomu, že onehdy zaslechla, jak jedno z vnoučat paní Ponderové prohlašuje, že to má být správně „ať jedí briošky“ a navíc to ani neřekla Marie Antoinetta.

Paní Ponderová popadla ovladač a ztlumila StarDance. Zvuk předtím zesílila kvůli bubnování deště, ale mezitím liják polevil. Slyšela, jak někdo křičí. Ticho chladného večera prořezávaly rozzlobené nadávky. Pro paní Ponderovou bylo utrpení je poslouchat, jako kdyby byla všechna ta zloba adresována přímo jí. (Paní Ponderová vyrůstala se vzteklou matkou.)

„Propána. Myslíš, že se takhle hádají o hlavní město Guatemaly? Ty víš, jaké je hlavní město Guatemaly? Nevíš? Já taky ne. Měly bychom si to vygooglovat. A nepošklebuj se mi.“

Marie Antoinetta si odfrkla.

„Pojďme se podívat, co se děje,“ prohlásila rázně paní Ponderová. Byla nervózní, a proto před kočkou jednala rázně, tak jako to kdysi dělala před svými dětmi, když byl manžel pryč a nocí se nesly podivné zvuky. opřela se o chodítko a ztěžka se zvedla. Marie Antoinetta se jí na uklidněnou elegantně připletla mezi nohy (to rázné jednání jí nezbaštila) a paní Ponderová s ní sunula chodítko chodbou do zadní části domu. z jejího šicího pokoje bylo vidět rovnou na dvůr Státní školy Pirriwee.

„Copak ses, mami, zbláznila? Nemůžeš bydlet tak blízko základní školy,“ řekla jí dcera, když se byly na dům poprvé podívat. Jenže paní Ponderová to ztřeštěné žvatlání dětských hlásků, které se k ní neslo po celý den o každé přestávce, moc ráda poslouchala, a navíc už neřídila, takže jí bylo úplně jedno, že je ulice ucpaná těmi obrovskými, náklaďáky připomínajícími auty, jakými se dnes jezdí, že se přes volant naklánějí ženy ve velkých slunečních brýlích a pokřikují na sebe příšerně důležité informace o Harriettině baletu či Charlieho logopedii.

Matky teď berou mateřství tak strašně vážně. Ty jejich horečné výrazy. A jak se jim natřásá zadeček, když pospíchají do školy, napěchované v těsném sportovním oblečení. Culík jim přitom poskakuje ze strany na stranu. Oči se upírají na mobilní telefon sevřený v dlani, jako by to byl kompas. Paní Ponderová se tomu musela smát, ale jen shovívavě; její tři dcery byly úplně stejné. A všechny byly moc hezké.

„Jak se dnes máte?“ volala na matky, kdykoli procházely kolem, zatímco pila čaj na terase před domem nebo zalévala přední zahrádku.

„Jsem v jednom kole, paní Ponderová! Je to k zbláznění!“ odpovídaly pokaždé v klusu a děti pobízely do kroku. Chovaly se mile a přátelsky, i když maličko blahosklonně, protože si prostě nemohly pomoct. Vždyť je tak stará! A ony jsou tak vytížené!

Otcové, a poslední dobou jich vodilo děti do školy čím dál víc, byli jiní. Málokdy pospíchali, procházeli kolem s uměřenou ledabylostí. Vždyť to není žádná velká věda. Oni mají všechno pod kontrolou. A svému okolí to dávali patřičně najevo. Paní Ponderová se shovívavě smála i jim.

Jenže teď se zdálo, že rodiče Státní Pirriwee zlobí. Paní Ponderová se natáhla k oknu a odhrnula krajkovou záclonku. Škola jí nedávno pořídila okenní mříže, poté co kriketový míček jednoho třeťáka roztříštil skleněnou tabulku a málem omráčil Marii Antoinettu. Třetí třída pak paní Ponderové vlastnoručně nakreslila kartičku s omluvou a paní Ponderová si ji pověsila na ledničku.

Na druhém konci hřiště stála dvoupodlažní pískovcová budova. V prvním patře měla společenskou místnost lemovanou velkým balkonem s výhledem na oceán. Paní Ponderová se tu zúčastnila několika akcí: přednášky místního historika, oběda pořádaného Spolkem přátel knihovny. Hala se jí líbila; bývalí žáci v ní dokonce občas pořádali svatební hostiny. A právě tady se konal kvízový večer, jehož účelem bylo vybrat peníze na jakési chytré tabule. Paní Ponderovou automaticky taky pozvali, blízkost školnímu pozemku jí totiž dodávala zvláštní čestný status, přestože žádné z jejích dětí ani vnoučat do školy nechodilo. Pozvánku nicméně s díky odmítla. Připadalo jí, že školní akce bez účasti dětí postrádají smysl.

Děti měly ve stejné hale jednou týdně školní shromáždění. Každý pátek ráno se paní Ponderová usadila v šicím pokoji s šálkem anglického čaje a zázvorovo-oříškovou sušenkou. Dětský zpěv, který sem zazníval z prvního patra budovy, ji pokaždé dohnal k slzám. Když slyšela zpívat děti, snad i věřila v Boha.

Teď se odtud žádný dětský zpěv neozýval.

Zato sprostých výrazů si paní Ponderová vyslechla požehnaně. Samotné vulgární vyjadřování ji nijak zvlášť nepobuřovalo (její nejstarší dcera mluvila jako dlaždič), přesto ji rozrušilo a poněkud znepokojilo, že v místě, kde obvykle zvoní dětský smích a výskot, kdosi jako šílený vyřvává ono slovo na pět písmen.

„Copak jste všichni ožralí?“ pohoršila se.

Když se dívala skrze deštěm zmáčené okno, měla v úrovni očí vchod do budovy, a tak viděla, jak se z něj náhle hrnou lidé. Bezpečnostní světla nasvítila okolní dlažbu jako kulisy divadelního představení a jejich účinek ještě umocňovaly chuchvalce mlhy.

Byl to prazvláštní pohled.

Ve Státní Pirriwee měli rodiče nepochopitelnou slabost pro maškarní kostýmy. Jako by nebylo dost na tom, že si uspořádají kvízový večer. Z pozvánky se paní Ponderová dozvěděla, že se nějaký chytrolín rozhodl z toho udělat kvízový večer v duchu „Audrey a Elvise“, což znamenalo, že se všechny ženy musely převléknout za Audrey Hepburnovou a muži se měli nastrojit ve stylu Elvise Presleyho. (To byl další důvod, proč paní Ponderová pozvánku odmítla. Maškarní odjakživa nemohla vystát.) Podle všeho byla nejoblíbenějším ztvárněním Audrey Hepburnové její role ve Snídani u Tiffanyho. Ženy se do jedné navlékly do malých černých šatů, bílých rukavic a perlových náhrdelníků. Muži se naproti tomu rozhodli vzdát hold Elvisovi v jeho pozdním období. Jeden každý měl na sobě lesklou bílou kombinézu s třpytivými kamínky a hlubokým výstřihem. Ženám to moc slušelo. Chudáci muži byli tak akorát k smíchu.

Zatímco je paní Ponderová pozorovala, jeden Elvis uštědřil druhému ránu do brady. Ten druhý zavrávoral a pozadu vrazil do Audrey. Další dva Elvisové ho zezadu popadli a táhli ho pryč. Jiná Audrey si zabořila obličej do dlaní a odvrátila se, jako by se na to už nemohla dívat. Někdo vykřikl: „NECHTE TOHO!“

No tedy. Co by si o vás pomyslely ty vaše báječné děti?

„Neměla bych zavolat policii?“ přemýšlela paní Ponderová nahlas, ale vtom už slyšela v dálce kvílet sirénu a do toho začala na balkoně ječet nějaká žena, jako by ji na nože bral.

Gabrielle: Víte, nemohly za to jen matky. Nebýt tatínků, k ničemu by nedošlo. No dobrá, matky to asi celé rozpoutaly. Byly jsme, jak se říká, hlavními hráči. Totiž my mámy. Tohle slovo nesnáším.

Taky vám připadá tak nevkusné? Mamka je lepší. Zní tak nějak hubeněji. Proč ho nepoužíváme častěji? Mimochodem, já se svou postavou spokojená nejsem. Ale kdo je, viďte?

Bonnie: Bylo to všechno jen příšerné nedorozumění. Někteří lidi se cítili ublíženě a pak se to prostě vymklo z rukou, což se stává. Nepřipadá vám, že raněné city jsou na počátku každého konfliktu? Rozvodu. Světových válek. Soudních sporů. No, možná ne každého soudního sporu. Nedáte si bylinkový čaj?

Stu: Povím vám přesně, proč se to stalo. Když se ženské do něčeho pustí, jen tak toho nenechají. Tím nechci říct, že na tom chlapi neměli svůj podíl. Ale kdyby tak ženské neměly ty svoje dny, a tohle možná zní sexisticky, ale přitom to takové není, je to prostě holý fakt, můžete se zeptat kteréhokoli chlapa, pokud si zrovna nehraje na New Age a nenosí u sebe lubrikant; mám na mysli skutečného mužského. Zeptejte se jakéhokoli skutečného mužského a on vám potvrdí, že ženské jsou jako olympijské závodnice v zášti. Měla byste vidět mou manželku, když je v ráži. A to ještě není z těch nejhorších.

Slečna Barnesová: Tihle „helikoptéroví rodiče“. Než jsem nastoupila do Státní Pirriwee, byla jsem přesvědčená, že je to přehnané, myslím to, že rodiče svoje děti příliš hlídají. Víte, když jsem já sama vyrůstala v devadesátých letech, rodiče se o mě starali, ale nevyšilovali kvůli mně.

Paní Lipmannová: Je to nesmírně politováníhodná tragédie a všichni se snažíme přes ni přenést. Nemám, co dalšího bych vám k tomu řekla.

Carol: osobně si myslím, že za to může ten erotický čtenářský kroužek. Ale já jsem prostě taková.

Jonathan: Na erotickém čtenářském kroužku nebylo vůbec nic erotického, to vám můžu klidně prozradit.

Jackie: Víte co? Já v tom vidím feminismus.

Harper: Kdo řekl, že je za tím feminismus? Co je to za blbost? Já vám povím, čím to začalo. Tím incidentem na seznamovacím dni ve školce.

Graeme: Podle mého názoru to všechno začalo, když se mámy v domácnosti začaly hádat s pracujícími matkami. Jak se tomu jen říká? Válka matek. Moje žena se do toho nezapojila. Na něco takového nemá čas.

Thea: Vy novináři jste hned skočili po té záležitosti s tou francouzskou chůvou. Zrovna dneska jsem slyšela v rádiu, jak někdo vykládá o „francouzské služebné“, což ovšem Juliette rozhodně nebyla. Na výpomoc v domácnosti měla Renata někoho jiného. To si tak někdo žije. Já mám čtyři děti a žádnou „výpomoc“! Mně samozřejmě pracující matky jako takové nevadí, jen si někdy říkám, proč se vůbec obtěžují pořizovat si děti.

Melissa: Víte, co podle mého názoru rozžhavilo všechny doběla? Vši. Radši ani nechtějte, abych vám o nich vyprávěla.

Samantha: Vši? Jak ty s tím vůbec souvisí? Kdo vám tohle řekl? Že to byla Melissa? Chudák ženská trpí posttraumatickým stresovým syndromem, protože je její děti chytaly pořád dokola. Promiňte, to není k smíchu. Není to ani trochu k smíchu.

Detektiv seržant Adrian Quinlan: Vyjádřím se jasně. Tohle není žádný cirkus. Vyšetřujeme tu vraždu.

Kapitola druhá

Půl roku před kvízovým večerem

Čtyřicet. Madeline Martě Mackenzieové dnes bylo čtyřicet.

„Je mi čtyřicet,“ pronesla nahlas při řízení. Zpomaleně to slovo protáhla, jako by šlo o nějaký zvukový efekt. „Čtyř-i-i-i-cet.“

Ve zpětném zrcátku zachytila pohled své dcery. Chloe se zazubila a matku napodobila. „Mně je pět. Pě-ě-ě-t.“

„Čty-ři-cet!“ trylkovala Madeline jako operní pěvkyně. „Trala-la!“

„Pět!“ výskla Chloe.

Madeline zkusila rapovou verzi, rytmus vyťukávala na volant.

„Čtyřicet, čéče, je mi čtyřicet –“

„To už stačilo, mami,“ prohlásila Chloe rázně.

„Promiň,“ řekla Madeline.

Vezla Chloe na seznamování se školkou – „Těšíme se do školičky!“ Ne že by Chloe před svým nástupem příští rok v lednu nějaké seznamování potřebovala. Jak to chodí ve Státní Pirriwee, už moc dobře věděla. Zrovna dnes ráno dohlížela na svého bratra Freda, který byl o dva roky starší, ačkoli se často zdál mladší. „Frede, nedal jsi tašku s učebnicemi do koše. To je ono. Sem. Hodný kluk.“

Fred poslušně odhodil tašku s učebnicemi do správného koše a odběhl chytit Jacksona pod krkem. Madeline dělala, že to nevidí. Třeba si to Jackson zasluhuje. Jeho matka Renata to neviděla proto, že byla zabraná do rozhovoru s Harper. Obě se horlivě mračily kvůli stresu, jaký jim způsobuje výchova jejich nadaných dětí. Renata i Harper jednou týdně docházely na schůzky podpůrné skupiny pro rodiče nadaných žáků. Madeline si představovala, jak tam všichni sedí v kruhu a trpitelsky lomí rukama, zatímco jim oči září skrývanou pýchou.

Až bude Chloe na seznamování komandovat ostatní děti (její dcera měla pro komandování talent, jednoho dne bude řídit velký podnik), Madeline si dá kávu a dortík s kamarádkou Celeste. Celestina dvojčata příští rok rovněž zahájí školní docházku, a tak budou na seznamování lítat jako splašená. (Byli to nadaní křiklouni a Madeline v jejich přítomnosti do pěti minut rozbolela hlava.) Celeste k narozeninám kupuje samé vybrané a velice drahé dárky, takže se má Madeline na co těšit. Potom odveze Chloe ke své tchyni a zajde si na oběd s pár kamarádkami, než budou zase všechny muset pospíchat do školy, aby děti vyzvedly. Svítilo slunce. Madeline měla na nohou nádherné nové střevíce Dolce a Gabanna na vysokém podpatku (koupila si je přes internet s třicetiprocentní slevou). Bude to báječný, skvělý den.

„Prohlašuju Festival Madeline za zahájený!“ řekl ráno její manžel Ed, když jí přinesl kávu do postele. Madeline byla svou zálibou v narozeninách a oslavách všeho druhu proslulá. Brala každou záminku pro šampaňské.

Ale stejně, čtyřicet.

Zatímco projížděla důvěrně známou trasou ke škole, přemýšlela o tom svém velkolepém, novém životním období. Po čtyřicítce. Čtyřicátiny jí pořád připadaly stejně vzdálené, jako když jí bylo patnáct. Takový nezáživný věk, ztracený kdesi uprostřed života. Jakmile je vám čtyřicet, na ničem už tolik nezáleží. Nic neprožíváte doopravdy, protože vás pohodlně chrání ta vaše nevkusná čtyřicítka.

„Čtyřicátnice byla nalezena mrtvá.“ Propána.

„Dvacetiletou ženu našli mrtvou.“ Taková tragédie! To je tak smutné! Toho vraha musíte dopadnout!

Kdykoli se ve zprávách doslechla o smrti nějaké čtyřicátnice, musela si to napřed v hlavě srovnat. No počkat, vždyť bych to mohla být já! To by ale přece bylo smutné! Lidi by se trápili, kdybych umřela! Nejen to, úplně by je to zdrtilo. Tak vidíš, ty věkem posedlý světe. Je mi sice čtyřicet, ale lidem na mně záleží.

Na druhou stranu bylo asi naprosto přirozené pociťovat větší žal nad smrtí dvacetileté než nad skonem čtyřicátnice. Čtyřicátnice si užila o dvacet let víc života. Kdyby se na svobodě potloukal nějaký zabiják s pistolí, Madeline by považovala za svou morální povinnost vrhnout svoje stárnoucí tělo před dvacetiletého člověka. Schytat kulku za mladé. Bylo by to tak spravedlivé.

No, snad by to i udělala, ale musela by si být jistá, že je ten mladý člověk příjemný. Že není tak nesnesitelný jako ta holka, která před ní jede v mitsubishi. Ani se nepokouší zastřít skutečnost, že při řízení používá mobil, nejspíš dokonce píše esemesky, nebo si aktualizuje facebookový profil.

Vidíte? Tahle holka by si toho zabijáka na svobodě ani nevšimla! Tupě by zírala na svůj telefon, zatímco Madeline by pro ni obětovala svůj život! No není to k vzteku?

Maličké auto, se samolepkou začátečníka nakřivo přichycenou na zadním okně, bylo očividně plné mladých lidí. Vzadu seděli přinejmenším tři; střídavě se odtud nořila tu hlava, tu gestikulující ruka. A netřepe tam někdo nohou? Jako by si přímo koledovali o nějakou tragédii. Měli by se všichni soustředit na jízdu. Zrovna minulý týden si Madeline dávala ve spěchu kafe po hodině svalové elektrostimulace a přitom si v novinách přečetla článek o tom, jak se mladí lidé zabíjejí, protože při řízení píšou esemesky. Už jsem na cestě. Za chvilku tam budu! Takhle znějí jejich poslední, bláhová slova; často navíc s nějakou tou hrubkou. Madeline si poplakala nad snímkem žalem zdrcené matky, která paradoxně ukazovala do objektivu mobilní telefon své náctileté dcery jako varování čtenářům.

„Pitomci jedni hloupí,“ pronesla nahlas, když se auto před ní nebezpečně přiblížilo k vedlejšímu pruhu.

„Kdo je pitomec?“ zeptala se Chloe ze zadního sedadla.

„Ta holka, která jede v tom autě přede mnou, je pitomec, protože řídí a přitom telefonuje,“ odpověděla Madeline.

„Jako ty, když potřebuješ zavolat tatínkovi, že jedeme pozdě,“ poznamenala Chloe.

„To bylo jen jednou!“ namítla Madeline „A udělala jsem to velice opatrně a nemluvila jsem dlouho. Nehledě k tomu, že mně je čtyřicet!“

„Dneska,“ podotkla Chloe zasvěceně. „Čtyřicet ti je až dneska.“

„No dobrá! Ale byl to jen rychlý telefonát, nepsala jsem zprávu! Když píšeš zprávu, nemůžeš se dívat na vozovku. Psaní zpráv je nezákonné a nezodpovědné a musíš mi slíbit, že ty to v žádném případě dělat nebudeš, až budeš v pubertě.“

Při představě, jak Chloe v pubertě řídí auto, se jí zlomil hlas.

„Ale budu si moct rychle zavolat,“ ověřovala si Chloe.

„Ne! To je taky nelegální,“ řekla Madeline.

„Takže to znamená, že jsi porušila zákon,“ prohlásila Chloe spokojeně. „Jako zloděj.“

Chloe měla poslední dobou pro zloděje zvláštní slabost. Jednou bude určitě chodit s nevhodnými kluky. Nevhodnými kluky na motorkách.

„Drž se hodných chlapců, Chloe!“ dodala Madeline po chvilce.

„Jako je tvůj tatínek. Zlobiví kluci ti kávu do postele nepřinesou, to mi věř.“

„O čem to blábolíš, ženská?“ vzdychla Chloe. Tenhle obrat pochytila od svého otce a dokonale vystihla jeho unavený tón. Udělali tu chybu, že se smáli, když ho poprvé napodobila, a tak to Chloe opakovala, ale zkoušela to jen tak často a s tak dokonalým načasováním, že si nemohli pomoct a museli se smát pokaždé.

Tentokrát se Madeline podařilo udržet vážný výraz. Chloe poslední dobou balancovala na velice tenké hraně mezi roztomilostí a urážlivým chováním. Ačkoli Madeline to nejspíš dělá taky.

Zastavila za malým modrým mitsubishi, protože se na semaforu rozsvítila červená. Mladičká řidička nespustila oči ze svého telefonu. Madeline zmáčkla klakson. Viděla, jak si ji řidička prohlíží ve zpětném zrcátku a všichni spolucestující po ní otáčejí hlavy.

„Polož ten telefon!“ zaječela. Zaťukala si prstem do dlaně, aby napodobila psaní. „Je to nezákonné! A nebezpečné!“

Dívka natáhla prst v klasickém gestu „strč si to někam“.

„Tak dobrá!“ Madeline zatáhla ruční brzdu a zapnula výstražná světla.

„Co to děláš?“ zeptala se Chloe.

Madeline si rozepnula bezpečnostní pás a otevřela dveře.

„Musíme přece na to seznamování!“ vyjekla vyplašeně Chloe.

„Přijdeme pozdě! To je kalamita!“

„To je kalamita“ byl obrat z dětské knížky, kterou četli Fredovi, když byl malý. Teď ho používala celá rodina a byl tak nakažlivý, že si ho osvojili i Madelinini rodiče a někteří přátelé.

„To stihneme,“ řekla Madeline. „Bude to jen chvilička. Musím zachránit mladé životy.“

Ve svých nových střevících s vysokým podpatkem se přikradla k autu té dívky a zabušila na sklo.

Okno sjelo dolů a řidička se proměnila ze stínové siluety ve skutečné děvče s bílou pletí, blýskavým kroužkem v nose a špatně nanesenou, hrudkovitou řasenkou.

Dívala se na Madeline se směsí útočnosti a strachu. „Máte snad nějaký problém?“ Mobilní telefon držela dál v levé ruce, jako by se nechumelilo.

„Polož ten telefon! Mohla bys zabít sebe i ty svoje kamarády!“ Madeline nasadila stejný tón, jakým mluvila s Chloe, když ji mimořádně zlobila. Natáhla se do auta, a zatímco na ni dívka zírala s otevřenou pusou, vyškubla jí telefon z ruky a hodila ho na vedlejší sedadlo. „Je ti to jasné? Tak se podle toho chovej!“

Když se vracela k svému autu, slyšela výbuchy smíchu. Bylo jí to jedno. Připadala si příjemně povzbuzená. Za ní zastavil další vůz. Madeline se usmála, zdvihla omluvně ruku a pospíchala ke svému autu, než naskočí zelená.

Vtom se jí zvrtl kotník. V jednu chvíli se choval tak, jak se na kotník patří, a v druhou byl ohnutý v nechutně nesprávném úhlu. Madeline ztěžka dopadla na bok. To je kalamita.

A takhle to všechno s největší pravděpodobností začalo.

Nemotorným vymknutím kotníku.

Kapitola třetí

Jane zastavila na červenou za obřím nablýskaným SUV s blikajícími výstražnými světly a dívala se, jak k němu po straně vozovky pospíchá tmavovlasá žena. Měla na sobě vzdušné modré letní šaty a páskové střevíce na vysokých podpatcích. Na Jane se usmála a omluvně, půvabně jí zamávala. Od jedné z jejích náušnic se odrazilo dopolední slunce tak, že se rozzářila, jako by se jí dotklo něco nebeského.

Úchvatná žena. Starší než Jane, ale rozhodně pořád ještě úchvatná. Podobné ženy Jane pozorovala po celý svůj život s vědeckým zaujetím. Snad i se špetkou úcty. A možná s nepatrnou špetkou závisti. Nebyly nutně nejkrásnější, ale zdobily se se stejnou vášní, jako se strojí vánoční stromeček; rozhoupanými náušnicemi, zvonivými náramky a jemnými, nadbytečnými šátky. Když mluvily, neustále se dotýkaly vaší ruky. Janina kamarádka ze školy byla taky taková a Jane měla pro tyhle ženy slabost.

Pak ta žena upadla, jako by jí pod nohama podtrhli koberec.

„Jauvajs,“ vyhrkla Jane a honem odvrátila pohled, aby té ženě zachránila důstojnost.

„Mami, ty ses poranila?“ zeptal se Ziggy ze zadního sedadla.

Neustále si dělal přemrštěné obavy o její zdraví.

„Ne,“ odpověděla Jane. „Poranila se támhleta paní. Zakopla.“ Jane čekala, až žena vstane a vrátí se do auta, jenže ta pořád ležela na zemi. Hlavu zakláněla k nebi a v obličeji měla typický ztrhaný výraz člověka trpícího značnou bolestí. Na světlech zatím naskočila zelená a maličké auto se samolepkou začátečníka se rozjelo, až mu zaskřípěly pneumatiky.

Jane zapnula blinkr a chystala se SUV objet. Jeli na Ziggyho seznamovací den v nové školce, netušili, co je tam čeká, a tak byli oba nervózní, ačkoli předstírali, že jsou v pohodě. Jane chtěla být každopádně na místě s co největším předstihem.

„Je ta paní v pořádku?“ zeptal se Ziggy.

Jane ucítila ono podivné zhoupnutí, jaké občas zažívala, když se nechala rozptýlit svým životem, dokud jí něco – často to byl Ziggy – právě včas nepřipomnělo, jak se má chovat slušná, normální, dobře vychovaná dospělá.

Nebýt Ziggyho, odjela by. Tolik by se soustředila na svůj záměr odvézt ho na seznamovací dopoledne ve školce, že by nechala nějakou ženu sedět v příkopě a svíjet se bolestí.

„Jen se na ni podívám,“ řekla, jako by to měla celou dobu v úmyslu. Zapnula taky výstražná světla, otevřela dveře auta a přitom si uvědomovala, jakou k ní cítí sobeckou nechuť. Přišla jste nevhod, úchvatná dámo!

„Co se vám stalo?“ zavolala.

„To nic není!“ Žena se usmála, pokusila se posadit rovně, ale zakvílela a chytila se za kotník. „Au. Do prdele. Jenom jsem si vymkla kotník. Jsem takový pitomec. Vylezla jsem z auta, abych té holce před sebou řekla, že má přestat psát zprávy za jízdy. To mám za to, že se chovám jako třídní šprtka.“

Jane si k ní přidřepla. Žena měla úhledně zastřižené vlasy po ramena a na nose sotva patrný poprašek pih. Na těch pihách bylo něco esteticky líbivého, byly jako vzpomínka z dětství na léto a velice pěkně je doplňovaly jemné linky kolem očí i ty šílené rozhoupané náušnice.

Janina nechuť se nadobro vytratila.

Ta žena se jí líbila. Jane jí chtěla pomoct.

Na druhou stranu, o čem to vypovídalo? Kdyby šlo o bezzubou bábu s bradavicí na nose, cítila by dál stejnou nechuť? Vždyť to je nespravedlivé. Kruté. Bude na tu ženu příjemnější jen proto, že se jí líbí její pihy.

Výstřih ženiných šatů po celé délce lemoval složitě vyšívaný, vykrojený vzor květin. Jane skrze jejich okvětní plátky viděla opálenou, pihovatou pokožku.

„To chce okamžitě přiložit led,“ oznámila. S podobnými poraněními měla zkušenosti z doby, kdy hrála netball, a bylo vidět na první pohled, že ženin kotník už začíná otékat. „A držet nohu ve zvýšené poloze.“

Skousla si ret a rozhlédla se kolem. Doufala, že najde nějakou pomoc, protože neměla tušení, jak tohle zařídit.

„Mám zrovna narozeniny,“ poznamenala žena smutně. „Čtyřicáté.“

„Všechno nejlepší,“ řekla jí Jane. Od čtyřicátnice bylo překvapivě milé, že se k tomu, že má narozeniny, vůbec přiznává.

Pohled jí sklouzl na ženiny páskové střevíce. Nehty v nich měla nalakované zářivou tyrkysovou barvou. Podpatky byly tenoučké jako párátka a nebezpečně vysoké.

„Není divu, že jste si odrovnala kotník,“ podotkla Jane. „V takových střevících se nedá chodit!“

„Já vím, ale nejsou úžasné?“ Žena natočila nohu, aby se mohla pokochat. „Jauvajs! Kurva, to bolí. Promiňte. Omlouvám se za ty výrazy.“

„Mami!“ z okénka auta vystrčila hlavu holčička s tmavými kudrnatými vlásky a třpytivou čelenkou. „Co to děláš? Vstaň! Přijedeme pozdě!“

Úchvatná matka a stejně úchvatná dcera.

„Děkuju ti za pochopení, zlatíčko!“ řekla žena. Na Jane se žalostně usmála.

„Vezla jsem ji na seznamování ve školce. Moc se na to těší.“

„Do Státní školy Pirriwee?“ užasla Jane. „Já tam taky jedu. Můj syn Ziggy nastoupí do školky příští rok. V prosinci se sem budeme stěhovat.“ Nechtělo se jí věřit, že by s touhle ženou mohla mít něco společného, že by se jejich životy mohly v nějakém bodě setkat.

„Ziggy! Jako Ziggy Stardust? To je ale parádní jméno!“ vyhrkla žena. „Mimochodem, já jsem Madeline. Madeline Martha Mackenzieová. Z nějakého důvodu se vždycky představuju i druhým jménem. Neptej se mě proč.“

Podala jí ruku.

„Jane,“ řekla Jane. „Jane bez druhého jména Chapmanová.“

Gabrielle: Škola se rozdělila na dva tábory. Bylo to jako, co já vím, občanská válka. Patřili jste buď do tábora Madeline, nebo do tábora Renaty.

Bonnie: Ale ne, to zní příšerně. Nic takového se nestalo. Nikdo nikomu nestranil. Byli jsme velice pevně sevřená komunita. Jen se vypilo moc alkoholu. A taky byl úplněk. Když je úplněk, každý se chová trochu divně. Myslím to vážně. Je to daný, ověřitelný úkaz.

Samantha: Že byl úplněk? Já vím jistě jen to, že lilo jako z konve. Vlasy jsem měla celé zkrabatělé.

Paní Lipmannová: To je směšné a nesmírně pomlouvačné. Nehodlám to nijak komentovat.

Carol: Já vím, že pořád dokola omílám ten erotický čtenářský kroužek, ale na jedné z těch jejich v uvozovkách „schůzek“ se určitě něco přihodilo.

Harper: Chápejte, mně bylo do breku, když jsem se dozvěděla, že je Emily nadaná. Pomyslela jsem si: Je to tu zas! Tím vším jsem si prošla už se Sophií, takže jsem už věděla, co mě čeká. Renata byla na stejné lodi. Dvě nadané děti. Nikdo nechápe, jaký je to stres. Dělala si starosti, jak Amabella ve škole zapadne, jestli bude mít dost podnětů a tak dále. A když pak ten kluk s tím směšným jménem, ten Ziggy, udělal to, co udělal – a to šlo jen o seznamovací dopoledne! –, není divu, že ji to tolik rozrušilo. Tím to taky všechno začalo.

Kapitola čtvrtá

Jane s sebou měla knížku, aby si mohla v autě číst, až se Ziggy bude seznamovat se školkou, ale místo toho doprovázela Madeline Marthu Mackenzieovou (znělo to jako jméno nějaké rozpustilé hrdinky z knížky pro děti) do plážové kavárny nazvané Modré blues.

Byla to tak zvláštně tvarovaná budova, že trochu připomínala jeskyni, a vedl od ní dřevěný chodníček rovnou na pláž Pirriwee. Madeline bosky kulhala a ztěžka, sebevědomě se opírala o Janinu paži, jako by byly dlouholeté přítelkyně. Působilo to důvěrně. Jane cítila její parfém, něco citrusového a lahodného. V posledních pěti letech se jí dospělí moc často nedotýkali.

Jakmile otevřely dveře kavárny, zpoza pultu se vynořil mladý muž a vítal je s rozevřenou náručí. Byl celý v černém, měl kudrnaté blonďaté vlasy surfaře a kamínek po straně nosu. „Madeline! Co se ti stalo?“

„Jsem vážně zraněná, Tome,“ odpověděla Madeline. „A to mám zrovna narozeniny.“

„To je kalamita,“ poznamenal Tom a mrkl na Jane.

Tom usadil Madeline do rohového boxu, donesl jí led zabalený do utěrky a nohu na židli jí podložil polštářem. Jane zatím vstřebávala okolí. Kavárna byla „naprosto okouzlující“, jak by řekla její matka. Jasně modré, hrbolaté zdi lemovaly křivé police plné ohmataných knih. Dřevěná podlaha se v dopoledním slunci zlatě leskla a Jane vdechovala omamnou směsici kávy, pečení, moře a starých svazků. Přední stěna kavárny byla celá prosklená a stolky byly uspořádané tak, že jste viděli na pláž, ať jste seděli kdekoli, jako kdybyste sem přišli zhlédnout mořem pořádané představení. Když se Jane rozhlížela kolem sebe, uvědomovala si zvláštní pocit neuspokojení, jaký často zažívala, když byla na nějakém novém, krásném místě. Nedokázala to vyjádřit, jedině snad slovy: Kéž bych tu byla. Tahle maličká plážová kavárna byla tak nádherná, že Jane toužila v ní skutečně být, až na to, že v ní samozřejmě byla, takže to nedávalo smysl.

„Jane? Co ti můžu objednat?“ zeptala se Madeline. „Zvu tě jako poděkování za to všechno na kávu a na nějaký pamlsek.“ otočila se k starostlivému baristovi. „Tome! Tohle je Jane. Je mým rytířem v lesklé zbroji. Totiž rytířkou.“

Jane ji odvezla i s její dcerou do školy. Nejdřív ovšem nervózně zaparkovala to jejich obrovské auto v postranní uličce, zezadu vytáhla dětskou sedačku pro Chloe a uložila ji vedle Ziggyho, na zadní sedadla svého vlastního malého hatchbacku.

Byla to hotová anabáze. Překonání drobné krize.

Že v tom incidentu nacházela špetku vzrušení, vypovídalo o žalostné nezáživnosti jejího života.

Pro Ziggyho bylo tak nezvyklé mít vedle sebe na zadním sedadle další dítě, natožpak takové energické a charismatické jako Chloe, že z toho byl celý vykulený a zaskočený. Madelinina holčička nezavřela pusu, vysvětlovala Ziggymu všecko, co potřeboval vědět o škole, kdo je bude učit a jak si musí mýt ruce, než vstoupí do třídy, a použít přitom jen jeden papírový ručník, kde sedí při obědě a jak si nesmí nosit do školy arašídové máslo, protože jsou na ně někteří lidi alergičtí a mohli by umřít, a že ona už má svou krabičku na svačiny s obrázkem Dory průzkumnice a co má Ziggy na té své?

„Buzze Rakeťáka,“ odvětil Ziggy pohotově, zdvořile a zcela nepravdivě, neboť mu Jane ještě krabičku na svačiny nekoupila a ani se spolu o tom, že ji bude potřebovat, nebavili. Zatím chodil třikrát týdně do jeslí a tam jídlo dostávali. Příprava svačin bude pro Jane zbrusu novou zkušeností.

Když přijeli ke škole, Madeline zůstala v autě a Jane odvedla děti dovnitř. Vlastně je tam odvedla Chloe; vykračovala si před nimi a ve slunci se jí blyštila čelenka. V jednu chvíli si Ziggy s Jane vyměnili pohledy, jako by říkali „Co je to za úžasné lidi?“

Jane byla ze Ziggyho seznamovacího dopoledne trochu nervózní a přitom věděla, že to před Ziggym nesmí dát najevo, protože snadno propadá úzkosti. Měla pocit, jako by nastupovala do nového zaměstnání; na pozici matky školáka. Bude si muset osvojit pravidla, papírování a postupy.

Jít do školy s Chloe však bylo jako přijít se zlatou vstupenkou. Okamžitě k nim přistoupily dvě další matky. „Chloe! Kde máš maminku?“ Pak se představily Jane a ta jim musela vyprávět o Madelinině kotníku. Vzápětí to chtěla slyšet i paní učitelka, slečna Barnesová, a Jane se ocitla ve středu pozornosti, což bylo upřímně řečeno docela příjemné.

Škola jako taková byla překrásná, usazená na výběžku pevniny, takže Jane připadalo, že se jí v periferním vidění neustále třpytí modř blízkého moře. Třídy se nacházely v dlouhých, nízkých pískovcových budovách a hřiště porostlé listnatými stromy bylo na pohled plné kouzelných tajemných míst podněcujících fantazii: útulných zákoutí mezi kmeny, krytých cestiček, dokonce tu stálo i malé bludiště v dětské velikosti.

Když odcházela, Ziggy kráčel do třídy ruku v ruce s Chloe a po zardělém obličejíčku se mu rozléval blažený výraz. Jane se vrátila k autu, sama zardělá a rozjařená, a z vedlejšího sedadla na ni mávala Madeline a potěšeně se usmívala, jako by Jane byla skvělá kamarádka, a Jane cítila, jak se něco vytrácí, jak v ní něco povoluje.

Teď seděla vedle Madeline v Modrém blues, čekala, až dostane kávu, pozorovala vodní hladinu a na tváři cítila sluneční paprsky.

Třeba bude stěhování sem začátkem něčeho nového, anebo tím něco jiného skončí, což by bylo ještě lepší.

„Za chvilku se k nám přidá moje kamarádka Celeste,“ poznamenala Madeline. „Možná jsi ji viděla ve škole, když přivedla chlapce. Takové dva světlovlasé rošťáky. Ona je vysoká, blonďatá, krásná a vynervovaná.“

„Asi ne,“ odvětila Jane. „Jestliže je vysoká, blonďatá a krásná, kvůli čemu je vynervovaná?“

„No právě,“ opáčila Madeline, jako by tím odpovídala na její otázku. „Má stejně nádherného a navíc bohatého manžela. Pořád ještě se s ním vodí za ruku. A je hodný. Mně kupuje dárky. Upřímně řečeno nemám tušení, proč se s ní dál kamarádím.“ Podívala se na hodinky. „Bože, ta je nemožná. Ustavičně chodí pozdě! Aspoň tě zatím vyzpovídám.“ Předklonila se a upřela veškerou pozornost na Jane. „Jsi tady na poloostrově nová? Nepřipadáš mi vůbec povědomá. Vzhledem k tomu, že máme stejně staré děti, čekala bych, že na sebe narazíme na cvičení, na pohádkách nebo tak někde.“

„Budeme se sem stěhovat v prosinci,“ vysvětlovala Jane. „Zatím bydlíme v Newtownu, ale říkala jsem si, že by bylo hezké bydlet nějaký čas u pláže. Asi jsem jednala z náhlého popudu.“

Obrat „z náhlého popudu“ ji napadl jen tak zčistajasna a zalíbil se jí, i když z něj byla trochu v rozpacích.

Snažila se, aby to celé vyznělo jako nějaký vrtoch, jako by vážně podléhala rozmarům. Začala Madeline vyprávět, jak před pár měsíci vzala jednoho dne Ziggyho na výlet na pláž, před činžovním domem zahlédla ceduli s pronájmem a pomyslela si: „Proč bychom nemohli bydlet u pláže?“

Koneckonců to nebyla lež. Ne tak docela.

Den na pláži, opakovala si v duchu pořád dokola, zatímco jela po té dlouhé, strmé silnici, jako kdyby jí někdo četl myšlenky, zpochybňoval její motivy.

Pláž Pirriwee patří k deseti nejkrásnějším plážím světa! Tohle si někde přečetla. Vidět jednu z deseti nejkrásnějších pláží světa si její syn zaslouží. Její krásný, mimořádný syn. V jednom kuse se na něj dívala ve zpětném zrcátku a srdce jí usedalo.

Neprozradila Madeline, jak se spolu vraceli ruku v ruce k autu, celí od písku a ulepení, a jí se v hlavě ozývaly němé výkřiky „pomoc“, jako by o něco prosila; o nějaké řešení, léčbu, rozhřešení. Rozhřešení za co? Léčbu čeho? Řešení čeho? Začala mělce dýchat. Na čele cítila krůpěje potu.

Pak spatřila ten nápis. V newtownském bytě jim právě zvedli nájem. Tenhle třípokojový byt se nacházel v ošklivém, bezduchém činžovním domě z červených cihel, ale na pláž to bylo jen pět minut chůze. „Co kdybychom se sem přestěhovali?“ navrhla Ziggymu a jemu se rozzářily oči a najednou se zdálo, že je ten byt přesně tím řešením onoho čehosi, co ji sužovalo. Říká se tomu „volání moře“. Proč by se Ziggym nemohli takovému volání podlehnout? Nevyprávěla Madeline, jak střídala různé podnájmy po celém Sydney od té doby, co se Ziggy narodil, a hledala život, jaký by jim vyhovoval. Nesvěřila se, že se možná po celý ten čas pohybovala v čím dál menších kruzích kolem pláže Pirriwee.

A opominula i to, že napřed podepsala smlouvu, a teprve když vyšla z realitní kanceláře, všimla si, jaký typ lidí tady na poloostrově žije – se zlatavou pokožkou a sluncem vyšisovanými vlasy –, a tak myslela na svoje vlastní, těstovité bílé nohy pod látkou džínů a pak myslela na to, jak její rodiče budou nervózní, až budou muset jet po té klikaté poloostrovní silnici, jak otci zbělají klouby na volantu, ale stejně to udělají, aniž by si stěžovali, a najednou si byla jistá, že se dopustila vskutku trestuhodné chyby. Jenže už bylo pozdě.

„A tak jsem tady,“ zakončila to sklesle.

„Tady se ti bude líbit,“ prohlásila nadšeně Madeline. Upravila si led na kotníku a zaúpěla. „Jau. Surfuješ? A co tvůj manžel? Nebo by bylo vhodnější říct partner? Tvůj přítel? Přítelkyně? Beru všechny možnosti.“

„Žádný manžel,“ řekla Jane. „Ani partner. Jen já. Jsem svobodná matka.“

„Vážně?“ podivila se Madeline, jako by jí právě oznámila něco hodně troufalého a úžasného.

„Vážně.“ Jane se přihlouple usmála.

„Tak jen si představ, moji známí na to většinou zapomínají, ale já jsem taky bývala svobodná matka,“ spustila Madeline. Napřímila se a zdvihla bradu, jako by mluvila k davu, který o tom musí přesvědčit. „Manžel se na mě vykašlal, když moje první dcera byla ještě miminko. Moje Abigail. Teď je jí čtrnáct. Byla jsem tehdy taky hodně mladá, jako ty. Nebylo mi ani šestadvacet. I když jsem si myslela, že už mám všechno za sebou. Nebylo to snadné. Být svobodnou matkou není žádná psina.“

„No, já mám maminku a –“

„Ale ovšem, jistě. Já neříkám, že jsem se neměla o koho opřít. Mně rodiče taky pomáhali. Jenže kristepane, přišly noci, kdy Abigail nebylo dobře nebo mně nebylo dobře, anebo ještě hůř – kdy nám oběma bylo mizerně a –, ale to je jedno.“ Madeline se zarazila a vesele se zasmála. „Můj bývalý je teď znovu ženatý. Mají holčičku přibližně ve stejném věku jako Chloe a je z něj táta roku. Mužům se tohle stává, když dostanou druhou příležitost. Abigail si myslí, že má skvělého tátu. Já jsem ta jediná, kdo vůči němu cítí zášť. Říká se, že je dobré se zášti zbavit, ale když já nevím, já mám svou zášť docela ráda. Hýčkám si ji jako domácího mazlíčka.“

„Já si na odpouštění taky moc nepotrpím,“ řekla Jane. Madeline se zazubila a ukázala na ni lžičkou. „A dobře děláš.

Nikdy neodpouštěj. Na nic nezapomeň. To je moje motto.“ Nebylo na ní poznat, do jaké míry to myslí žertem.

„A co Ziggyho táta?“ navázala Madeline. „Stará se aspoň trochu?“ Jane sebou netrhla. Měla pět let na to, aby se v tomhle zdokonalila. Uvědomovala si, že sedí zcela bez pohnutí.

„Ne. Nic jsme spolu neměli.“ Tu větu pronesla bez jediného zaváhání. „Ani jsem nevěděla, jak se jmenuje. Bylo to…“ Zadrž. Odmlč se. Odvrať zrak, jako by ses jí nedokázala podívat do očí.

„Vlastně… jen projednou.“

„Myslíš známost na jednu noc?“ vyhrkla Madeline chápavě a Jane se překvapením málem nahlas rozesmála. Většina lidí, tím spíš, pokud byli v Madelinině věku, reagovala s výrazem mírného, sotva patrného opovržení, jako by říkali: Chápu a beru to, ale tím si tě zařazuju do jiné kategorie. Jane jejich znechucení neuráželo. I jí samotné to připadalo nechutné. Chtěla jen mít dané téma jednou provždy z krku a ve většině případů přesně toho dosáhla. Ziggy je prostě Ziggy, není tu žádný táta a můžeme jít dál.

„Proč bys nemohla prostě tvrdit, že ses s jeho otcem rozešla?“ ptala se jí zprvu matka.

„Lhaním se věci komplikují, mami,“ odpovídala Jane. Její matka neměla s lhaním žádné zkušenosti. „Takhle se mě každý přestane vyptávat.“

„Na známosti na jednu noc si vzpomínám,“ pokračovala Madeline zasněně. „V devadesátých letech jsem se něco navyváděla. Panejo. Doufám, že se to Chloe nikdy nedozví. To by byla kalamita. Bylo to hezké?“

Jane chvíli trvalo, než si tu otázku přebrala. Madeline se jí vážně ptá, jestli byl její poměr na jednu noc hezký.

Na okamžik se znovu ocitla v tom výtahu, který s ní jako skleněná bublina tiše klouzal středem hotelu. Jeho ruka svírala hrdlo láhve se šampaňským. Tou druhou ji vzal za kostrč a přitáhl si ji k sobě. Oba se tak srdečně smáli. Jemu se kolem očí dělaly hluboké vrásky. Ona byla zesláblá smíchem a touhou. Omámená drahými vůněmi.

Jane si odkašlala.

„Hezké to asi bylo.“

„Promiň,“ řekla Madeline. „Chovám se vlezle. To proto, že myslím na svoje vlastní, promarněné mládí. Anebo proto, že ty jsi tak mladá a já jsem tak stará a snažím se být nad věcí. Kolik ti je? Nevadí ti, že se na to ptám?“

„Čtyřiadvacet,“ odpověděla Jane.

„Čtyřiadvacet,“ vydechla Madeline. „A mně je dnes čtyřicet. Ale to už jsem ti říkala, viď? Nemyslíš si, že tobě čtyřicet nikdy nebude?“

„No, já doufám, že bude,“ opáčila Jane. Už dříve si všimla, jak se u žen ve středních letech veškerá konverzace točí kolem věku, buď se tomu smějí, nebo nad tím naříkají, mluví o tom stále dokola, jako kdyby byl proces stárnutí nějakou složitou hádankou, kterou je třeba vyřešit. Co je na tom k nepochopení? Jane připadalo, že kamarádky její matky nemají prakticky žádný jiný námět rozhovoru, nebo ho aspoň nemají, když mluví s ní. „Jane, ty jsi tak mladá a krásná.“ (Přestože tomu tak rozhodně nebylo; jako by si myslely, že jedno vyplývá z druhého, pokud je člověk mladý, je automaticky taky krásný.) „Ty jsi ještě mladá, Jane, určitě si budeš vědět rady s mým telefonem/počítačem/fotoaparátem.“ (Ačkoli se spousta matčiných kamarádek vyznala v technice líp než Jane.) „Ty jsi tak mladá, Jane, máš ještě tolik energie.“ (Přestože se cítila unavená, tak strašně moc unavená.)

„A poslyš, jak se uživíš?“ zeptala se Madeline ustaraně a posadila se rovně, jako by se tenhle problém musel neprodleně řešit.

„Chodíš do práce?“

Jane se na ni usmála. „Pracuju na sebe jako účetní na volné noze. Vybudovala jsem si docela slušnou klientelu, řadu menších podniků. Jsem rychlá, a tak práci odevzdávám včas. Na zaplacení nájmu to stačí.“

„Chytré děvče,“ pochválila ji Madeline. „Já jsem se taky musela živit sama, když byla Abigail malá. Aspoň z velké části. Čas od času se Nathan probral a poslal mi šek. Byla to fuška, ale zároveň mě na tom něco docela uspokojovalo, takové to ‚trhni si‘, jestli mi rozumíš.“

„Jasně,“ odpověděla Jane, třebaže ona svým životem svobodné matky nikomu „trhni si“ neříkala. Přinejmenším ne tak, jak to myslela Madeline.

„Ve školce budeš určitě jednou z nejmladších matek,“ zamyslela se Madeline. Upila kávy a zlomyslně se ušklíbla. „Jsi ještě mladší než ta rozkošná nová žena mého bývalého manžela. Slib mi, že se s ní nebudeš kamarádit! Já jsem tě poznala první.“

„Nejspíš se s ní vůbec nepotkám,“ namítla Jane zaskočeně.

„Ale potkáš.“ Madeline se zamračila. „Její dcera nastupuje do školky stejně jako Chloe. Dovedeš si to představit?“

Jane si to představit nedovedla.

„Až si mámy ze školky budou dávat kafe, na druhém konci stolu bude sedět manželka toho mého bývalého a upíjet bylinkový čaj. Ale nemusíš se bát, na pěsti nedojde. Bohužel se chováme velice nudně, přátelsky a příšerně dospěle. Bonnie mě dokonce líbá na přivítanou. Zabývá se jógou, čakrami a podobnými hovadinami. Víš, jak se předpokládá, že svou nevlastní matku bude člověk nesnášet? Moje dcera ji zbožňuje. Bonnie je totiž tak ,klidná‘. Na rozdíl ode mě. Mluví takovým tím tichým… hlubokým… melodickým… hlasem, až máš chuť praštit pěstí do zdi.“

Jane její imitace hlubokého, melodického hlasu pobavila.

„Asi se s Bonnie skamarádíš,“ vzdychla Madeline. „Ji nejde nesnášet. Já jsem v nesnášení lidí moc dobrá, a dokonce i já s tím mám potíže. Musím do toho vložit celé své srdce i svou duši.“

Znovu si posunula led na kotníku.

„Jakmile se dozví, že jsem si poranila kotník, přinese mi kastrůlek s jídlem. Vítá každou záminku, aby mi mohla donést něco vlastnoručně uvařeného. Asi jí Nathan řekl, že jsem příšerná kuchařka, a tak se chce vyznamenat. I když to nejhorší na ní možná je, že tím ani nic nemyslí. Je prostě jen nechutně milá. Nejradši bych to její jídlo hodila rovnou do popelnice, ale na to je zpropadeně moc dobré. Manžel a děti by mě zabili.“

Najednou se Madelinin výraz změnil. Rozzářila se a zamávala.

„No konečně! Je tady. Celeste! Tady jsme. Pojď se podívat, co jsem provedla!“

Jane vzhlédla a srdce jí pokleslo.

Mělo by jí to být jedno. Uvědomovala si, že by jí to mělo být jedno. Jenže skutečnost už je taková, že někteří lidé jsou tak nepřijatelně, bolestně krásní, až se stydíte. Vaše nepatřičnost je vedle nich jako na talíři, celému světu na očích. Takhle má přece žena vypadat. Přesně tak. Ona, na rozdíl od Jane, vypadá, jak se patří.

„Jsi jenom tlustá, ošklivá holka,“ šeptal jí naléhavě do ucha hlásek doprovázený horkým, smrdutým dechem.

Jane se otřásla a pokusila se usmát na tu příšerně krásnou ženu, která k nim právě přicházela.

Thea: Nejspíš jste už slyšela o tom, že je Bonnie vdaná za Madelinina bývalého manžela Nathana? Tak tohle byla rozhodně komplikace. Možná byste si o tom měla něco zjistit. Samozřejmě vám nechci říkat, jak máte dělat svou práci.

Bonnie: To absolutně s ničím nijak nesouvisí. Náš vztah byl zcela přátelský. Zrovna dnes ráno jsem chudáčkovi jejímu manželovi nechala u dveří vegetariánské lasagne.

Gabrielle: Já jsem byla ve škole nová. Neznala jsem tam živou duši. „Tady jsou všichni velice ohleduplní,“ řekla mi ředitelka. Kecy, kecy, kecy. Povím vám, co mě jako první napadlo, když jsem o tom seznamovacím dni ve školce vešla na hřiště: intrikáři. Intriky, intriky a ještě jednou intriky. Nepřekvapuje mě, že někdo umřel. No jo, tak dobrá. To jsem asi přehnala. Trochu překvapená jsem byla.

Kapitola pátá

Celeste otevřela skleněné dveře Modrého blues a okamžitě spatřila Madeline. Seděla u stolu s nějakou drobnou, hubenou mladou ženou, oblečenou do modré džínové sukně a obyčejného bílého trička s výstřihem do véčka. Celeste ji nepoznávala a připadala si podvedená. „Jen my dvě,“ slibovala jí Madeline.

Nezbylo jí než svoje očekávání přehodnotit. Zhluboka se nadechla. Uvědomovala si, že když poslední dobou mluví k více lidem, děje se něco zvláštního. Jako by si nemohla vzpomenout, jak se má vlastně chovat. Přistihovala se, jak si říká: Nesmála jsem se moc nahlas? Nezapomněla jsem, že se mám zasmát? Neopakuju se?

Když byla sama s Madeline, bylo to z nějakého důvodu v pohodě. Dokud byly jen ony dvě, její osobnost zůstávala nedotčená. Asi proto, že se znaly tak dlouho.

Možná potřebuje tonikum, jak by řekla její babička. Ale co to vůbec je?

Zamířila k nim, proplétala se mezi stolky. Byly tak zabrané do konverzace, že si jí nevšimly. Celeste si mohla prohlédnout ženin profil. Na školní matku vypadá příliš mladě. Musí to být chůva nebo au pair. Nejspíš to bude au pair. Možná z Evropy? A nemluví moc dobře anglicky? To by vysvětlovalo, proč je trochu ztuhlá a napjatá, jako by se musela hodně soustředit. Ačkoli se školou samozřejmě nemusí mít vůbec nic společného. Madeline hladce proplouvala tucty překrývajících se společenských kroužků a cestou si dělala jak doživotní přátele, tak doživotní nepřátele; pravděpodobně víc těch druhých. Konflikty jí šly k duhu, nejšťastnější byla, když se mohla doběla rozpálit.

Uviděla Celeste a obličej se jí rozzářil. Jednou z nejhezčích věcí na Madeline bylo, jak se její výraz proměnil, když vás spatřila; jako by nikoho na světě neviděla raději.

„Ahoj, oslavenče!“ zavolala na ni Celeste.

Madelinina společnice se na židli otočila. Hnědé vlasy měla bolestivě utažené z čela, jako kdyby pracovala v armádě nebo u policie.

„Co se ti stalo, Madeline?“ zeptala se Celeste, když k nim přišla dost blízko na to, aby si všimla, že má Madeline nohu podepřenou na židli. Na mladou ženu se zdvořile usmála a připadalo jí, že ta sebou trhla, jako kdyby se Celeste neusmála, ale ušklíbla. Kristepane, přece se usmála, nebo ne?

„Tohle je Jane,“ řekla jí Madeline. „Zachránila mě u silnice, když jsem si zvrtla kotník, protože jsem se pokoušela zachránit mladé životy. Jane, to je Celeste.“

„Ahoj,“ pípla Jane. Její obličej působil zranitelně a obnaženě, jako by si ho ještě před chvilkou usilovně drhla. V ústech převalovala žvýkačku, takovými kradmými, sotva patrnými pohyby čelisti.

„Jane je nová matka ve školce,“ poznamenala Madeline, když si k nim Celeste přisedla. „Jako ty. A tak je mou povinností obeznámit vás se vším, co potřebujete vědět o školní politice ve Státní Pirriwee. Je to, milé dámy, minové pole. Namouduši, minové pole.“

„Školní politika?“ Jane se zamračila a oběma rukama si utáhla culík tak, že už ji musel opravdu škrtit. „Já se do školní politiky míchat nehodlám.“

„Já taky ne,“ přidala se Celeste.

Jane nikdy v životě nezapomene na to, jak tehdy bláhově pokoušela osud. „Já se do školní politiky míchat nehodlám,“ prohlásila a někdo tam nahoře to zaslechl a nelíbil se mu její přístup. Byl příliš sebevědomý.

„To se ještě uvidí,“ řekl, pohodlně se opřel a pak se na její úkor dobře bavil.

Od Celeste dostala k narozeninám soupravu waterfordských křišťálových skleniček na šampaňské.

„Panebože, úplně jsem se do nich zamilovala. Jsou nádherné,“ řekla Madeline. Opatrně jednu vyndala z krabice, přidržela ji proti světlu a kochala se jemným vzorkem, řadami maličkých měsíčků.

„Musely stát celé jmění.“

Málem dodala: Díkybohu, že jsi, moje milá, tak bohatá, ale včas se zarazila. Vyslovila by to, kdyby tu byly jen samy dvě, ale soudila, že Jane jako mladá svobodná matka na tom není finančně zrovna nejlíp, nehledě k tomu, že mluvit o penězích ve společnosti je neslušné. To přece Madeline ví. (V duchu to na svou obranu sdělovala svému manželovi, protože právě on jí neustále připomínal zásady společenského chování, které ona tak ráda přehlížela.)

Proč by měli kolem Celestiných peněz všichni našlapovat po špičkách? Jako kdyby bylo bohatství nějakými trapnými zdravotními potížemi. Totéž se dalo říct o Celestině kráse. Cizí lidé na ni vrhali zvláštní kradmé pohledy, jako by jí chyběla nějaká končetina, a pokud se Madeline někdy o Celestině vzhledu zmínila, ta na to reagovala, skoro jako by se styděla. „Pššt,“ napomínala ji a rozhlížela se zděšeně kolem, jestli to někdo náhodou nezaslechl. Každý chce být krásný a bohatý, ale ten, kdo je skutečně krásný a bohatý, musí předstírat, že je úplně stejný jako kdokoli jiný. Svět je někdy tak strašně divný.

„Takže, milé dámy, školní politika,“ řekla, když opatrně vrátila skleničku do krabice. „Začneme odshora, Blonďatým mikádem.“

„Blonďaté mikádo?“ Celeste přimhouřila oči, jako by se připravovala na následné zkoušení.

„Blonďaté mikádo ve škole vede. Takže pokud chcete být v rodičovském sdružení, musíte mít blonďaté mikádo.“ Madeline se na ukázku dotkla požadovaného sestřihu rukou. „Je to něco jako vnitřní směrnice.“

Jane vyprskla, vydala ze sebe kratičké zahihňání a Madeline se přistihla, že má velkou chuť ji znovu rozesmát.

„A jsou ty ženy příjemné?“ zeptala se Celeste. „Nebo se jim máme radši vyhýbat?“

„No, myslí to dobře,“ opáčila Madeline. „Myslí to namouvěru velice dobře. Jsou něco jako, hmm, k čemu bych to přirovnala? Jsou takříkajíc dokonalé matky. Roli školních matek berou nesmírně vážně. Je to pro ně skoro jako náboženství. Jsou to matky fundamentalistky.“

„Jsou ve školce taky Blonďatá mikáda?“ chtěla vědět Jane.

„Nech mě přemýšlet. Ale ovšem, Harper. Ta je ztělesněním Blonďatých mikád. Je ve sdružení rodičů a přátel školy, a navíc má příšerně nadanou dceru s alergií na ořechy. Takže je vyvolená, klikařka jedna.“

„Ale no tak, Madeline, mít dítě s alergií na ořechy není žádné štěstí,“ namítla Celeste.

„Já vím,“ vzdychla Madeline. Uvědomovala si, že se předvádí, aby Jane rozesmála. „Dělám si legraci. Pojďme dál. Kdo ještě? Pak je tam Carol Quigleyová. Ta je posedlá čistotou. V jednom kuse běhá do třídy s čisticím sprejem.“

„To snad ne,“ řekla Celeste.

„To ano!“

„A co tátové?“ Jane otevřela balíček žvýkaček a vsunula si další do úst jako pašovaný kontraband. Zdálo se, že bez žvýkaček nemůže být, ačkoli ji člověk neviděl skutečně žvýkat. Trochu uhnula pohledem, když tu otázku Madeline pokládala. Že by doufala, že potká nějakého svobodného tátu?

„Z toho, co se proslýchá, soudím, že budeme mít letos ve školce přinejmenším jednoho otce na mateřské,“ odpověděla Madeline. „Jeho manželka zastává nějakou veledůležitou funkci v korporátním světě. Jackie Něčí. Snad dělá generální ředitelku nějaké banky.“

„Nemyslíš Jackie Montgomeryovou?“ zděsila se Celeste.

„To je ona.“

„Kristepane,“ zamumlala Celeste.

„Nejspíš ji vůbec nepotkáme. Matky pracující na plný úvazek to nemají snadné. Kdo ještě pracuje na plný úvazek? No ovšem, Renata. Dělá něco ve finančnictví – cenné papíry či co já vím, opce? Že by něco takového? Anebo je možná analytička. To bude asi ono. Analyzuje různé věci. Několikrát jsem ji požádala, aby mi to vysvětlila, ale pokaždé jsem zapomněla poslouchat. Její děti jsou taky geniální. Jak jinak.“

„A patří tahle Renata taky k těm Blonďatým mikádům?“ zeptala se Jane.

„Kdepak. Ta je kariéristka. Má chůvu na plný úvazek. Myslím, že si zrovna jednu dovezla z Francie. Potrpí si na věci z Evropy. Renata nemá čas vypomáhat ve škole. Kdykoli s ní člověk mluví, běží zrovna ze schůze představenstva, pospíchá na schůzi představenstva nebo se připravuje na schůzi představenstva. Dovedete si představit, jak často může takové představenstvo zasedat?“

„No, to záleží na tom –“ začala Celeste.

„To byla jen řečnická otázka,“ přerušila ji Madeline. „Myslím to tak, že neuběhne pět minut, aniž se zmíní o schůzi představenstva, podobně jako Thea Cunninghamová každých pět minut vykládá o tom, že má čtyři děti. Ta je mimochodem taky jednou z matek ve školce. Nedokáže se přenést přes skutečnost, že má čtyři děti. Nejsem moc kousavá?“

„Jsi,“ řekla jí Celeste.

„Omlouvám se,“ vzdychla Madeline. Měla trochu výčitky.

„Snažila jsem se být zábavná. Za to může ten kotník. Ve skutečnosti je to úžasná škola, všichni jsou tam skvělí, my se tam budeme mít taky skvěle a najdeme si báječné nové přátele.“

Jane opět vyprskla a zase tak potají zažvýkala. Zřejmě dokázala současně pít kávu a žvýkat žvýkačku, což působilo poněkud zvláštně.

„A ty ‚mimořádně nadané‘ děti,“ zeptala se, „dělají nějaké testy nebo co?“

„Na jejich vyhodnocení je celý proces,“ odpověděla Madeline.

„A mají zvláštní rozvrh a ‚možnosti‘. Chodí do stejné třídy, ale asi dostávají složitější úkoly a občas je zavedou na individuální hodinu se speciálním učitelem. Já to chápu, samozřejmě že člověk nechce, aby se jeho dítě ve třídě nudilo, čekalo, až to pochopí všichni ostatní. Tohle já chápu. Já jen že… tak například loni jsem měla s Renatou takříkajíc drobný konflikt.“

„Madeline konflikty miluje,“ poznamenala Celeste.

„Renata si nějak našla čas mezi schůzemi představenstva a požádala rodiče, aby uspořádali uzavřený výlet jen pro nadané děti. Šlo o návštěvu divadelního představení. Na to, aby vás bavilo divadlo, přece nemusíte být nijak zatraceně nadané. Já jsem na to přišla, jelikož v Divadle Pirriwee dělám marketingovou manažerku.“

„Samozřejmě to vyhrála,“ zazubila se Celeste.

„Samozřejmě že jsem vyhrála,“ přitakala Madeline. „Zařídila jsem jim speciální skupinovou slevu, takže šly všechny děti, a pro rodiče jsem o přestávce zajistila šampaňské za poloviční cenu a báječně jsme si to užili.“

„Jejda! Tos mi připomněla,“ vyhrkla Celeste. „Málem jsem zapomněla dát ti šampaňské! Kam jsem ho – ale ovšem, tady je.“ Bez dechu, jak to pro ni bylo typické, prohrabala svůj objemný proutěný koš a vytáhla z něj láhev Bollingeru. „Nemůžeš dostat sklenky na šampaňské bez šampaňského.“

„Pojďme ho hned ochutnat!“ Madeline v náhlé inspiraci zdvihla láhev za hrdlo.

„Ne, to ne,“ namítla Celeste. „Blázníš? Na pití je příliš brzy. Za dvě hodiny musíme vyzvednout děti. A není vychlazené.“

„Uděláme si šampaňskou snídani!“ prohlásila Madeline. „Záleží na tom, jak to podáš. Dáme si šampaňské a pomerančový džus. Každá půl sklenky. Za dvě hodiny... Jane? Jsi pro?“

„Možná bych mohla trochu ochutnat,“ řekla Jane. „Nejsem zrovna velký pijan.“

„Tak to ti věřím, protože vážíš sotva deset kilo,“ opáčila Madeline. „Budeme spolu dobře vycházet. Miluju lidi, co moc nepijí. Tím víc zbude na mě.“

„Madeline,“ krotila ji Celeste. „Nech si ho na jindy.“

„Vždyť máme Festival Madeline,“ řekla Madeline smutně.

„A jsem zraněná.“

Celeste obrátila oči v sloup. „Podej mi skleničku.“

Thea: Jane byla podnapilá, když Ziggyho vyzvedávala ze školky. A neříkejte mi, že tohle o ní něco nevypovídá! Mladá, svobodná matka a pije hned po ránu. A taky žvýká. Nedělá to zrovna dobrý první dojem. Na tom si trvám.

Bonnie: Proboha živého, nikdo nebyl opilý! Udělaly si v Modrém blues k Madelininým čtyřicátinám šampaňskou snídani. Byly jen trošku veselé. Tak jsem to aspoň slyšela, protože my jsme se vlastně seznamovacího dne zúčastnit nemohli. Byli jsme zrovna na rodinné ozdravné rekreaci v Byronově zálivu. Neuvěřitelný duchovní zážitek. Jestli chcete, dám vám adresu jejich internetových stránek.

Harper: od prvního dne bylo jasné, že Madeline, Celeste a Jane tvoří nerozlučnou trojku. Když přišly, držely se kolem ramen, jako by jim bylo dvanáct. Renatu ani mě na ten svůj večírek nepozvaly, přestože se s Madeline známe už od té doby, co naše starší děti chodily společně do školky, ale jak jsem pak večer říkala Renatě, když jsme si pochutnávaly na naprosto božském degustačním menu u Remyho (mimochodem ještě předtím, než ho objevil zbytek Sydney), bylo mi to úplně fuk.

Samantha: Já jsem tehdy pracovala, takže Lily bral na seznamovací den Stu. Zmínil se mi o tom, že některé matky přišly rovnou ze šampaňské snídaně, a já na to řekla: „Prima. A jak se jmenují? To budou ženské podle mého gusta.“

Jonathan: Já jsem o to všechno přišel, protože jsem se zrovna bavil se Stuem o kriketu.

Melissa: ode mě tohle nemáte, ale Madeline Mackenzieová se prý to ráno opila tak, že upadla a vymkla si kotník.

Graeme: Myslím, že s tímhle štěkáte u špatného stromu. Nechápu, jak by mohla byť nerozumná šampaňská snídaně vést k vraždě a chaosu, vy snad ano?

Šampaňské není nikdy nevhod. To byla odjakživa Madelinina mantra.

Přesto si později říkala, jestli se tentokrát přece jen nedopustila drobné chyby v úsudku. Nešlo o to, že by se opily. Ony se neopily. Šlo o to, že kolem sebe šířily nezaměnitelnou atmosféru oslavy, když všechny tři společně vešly se smíchem do školy (Madeline se rozhodla, že nezůstane v autě a nenechá si ujít pohled na Chloe, jak vychází ze třídy, a tak tam dohopsala, zavěšená za jejich lokty).

A lidé neradi přicházejí o oslavy.

Kapitola šestá

Jane nebyla opilá, když se vrátila do školy, aby vyzvedla Ziggyho. Toho šampaňského si nanejvýš třikrát lokla.

„Já žádné nové kamarádky nepotřebuju,“ namítala Jane.

„Ta škola je tak hezká,“ řekla Jane své nové kamarádce Madeline, když jí s Celeste pomáhaly doskákat někam, kde by se mohla posadit. „Úplně kouzelná.“

„Hádanky mi jdou skvěle,“ pochlubila se Jane. „Na hádanky a skládačky jsem odborník.“

„Jak že se to jmenuje tvůj syn?“ zeptala se Carol.

„Ziggy,“ odpověděla Jane.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá