Copyright © Dominik Landsman, 2015

Illustrations © Michaela Slezáková, 2015

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5333-5

Obsah

- ČÁST PRVNÍ  Čeněk mezi lidmi

- NEŠTOVICOVÁ PÁRTY

- DEN OTCŮ

- ČENĚK V AQUACENTRU

- ČENĚK V OBCHOĎÁKU

- ČENĚK VE ŠKOLCE

- VAŘÍME S ČEŇKEM CHUTNĚ A LEVNĚ

- PŮL HODINY V PEKLE

- ČÁST DRUHÁ  Čeněk doma

- BOLÍSTKY A BEBÍČKA

- DESET NEJČASTĚJŠÍCH VĚT MODERNÍHO FOTRA

- DENÍČEK MILUJÍCÍHO TATÍNKA ANEB DALŠÍ SLUNÍČKOVÝ DEN

- ČENĚK – DOBRÝ SLUHA, ALE ZLÝ PÁN

- ZLOČIN A TREST

- ČAS HER, RADOVÁNEK A VESELÍ

- PÁR DROBNOSTÍ, KTERÉ DĚLAJÍ DEN

- ČÁST TŘETÍ  Čeněk v přírodě

- ČENĚK NA FARMĚ

- DOBRÝ DEN, VAŠE DÍ TĚ NEMÁ BOTIČKU

- ČENĚK NA PLOVÁRNĚ

- JAK JSME BYLI KRMIT LABUTĚ

- TAK K NÁM DORAZILA ZIMA

- TO DÍTĚ JE POTŘEBA UNAVIT

- DOVOLENÁ S BATOLETEM

- ČÁST ČTVRTÁ  Rodina a jiné pohromy

- ČENĚK SE STĚHUJE

- ŽIVOT NA VEJMINKU

- ČENĚK V NOVÉM BYTĚ

- TENTO BYT NENÍ PRO DÍTĚ BEZPEČNÝ

- VÝMĚNA ROLÍ

- ŽIVOT S MALÝM DÍTĚTEM

- MÁMA JE MNOHEM LEPŠÍ NEŽ TÁTA

- A BUDE SVATBA

- ČÁST PÁTÁ  Čeněk hlavou rodiny

- ČENĚK JE SOLITÉR, OPORTUNISTA, EGOCENTRIK A PŘÍLEŽITOSTNÝ LEZEC NA VYVÝŠENÁ MÍSTA

- ZTRACENO V PŘEKLADU

- ČENĚK HLAVOU RODINY

- DENÍČEK MODERNÍ MATKY

- POZITIVA RODIČOVSTVÍ ANEB SVĚTLO NA KONCI TUNELU

- VYSVĚDČENÍ

- POZDRAV Z MATEŘSKÉ DOVOLENÉ

- NATAŠA MÁ DOBROU ZPRÁVU

JAK PŘEŽÍ T RODIČOVSKOU DOVOLENOU BEZ TRVALÝCH NÁSLEDKŮ

(a nejít do vězení)

Právě čtete pokračování Deníčku moderního fotra. Jestliže jste přečetli celý první díl, a přesto jste si udělali dítě, a teď po dvou hodinách vydatného spánku ve čtyři ráno úplně vyřízení mlátíte hlavou o zeď, dobře vám tak. Nicméně i přes značnou míru škodolibosti s vámi soucítím. Nejste v tom sami. I já si v ranních hodinách s chutí hlavou o tu zeď zamlátím. Musíme si uvědomit, že my, rodiče, jsme na jedné lodi. Je to sice loď vratká, která se pravděpodobně potopí, a my všichni utoneme, ale do té doby se musíme navzájem podporovat a dodávat si sil.

Věřím, že tato knížka vás nejen pobaví, ale taktéž podrží v těžkých dobách, neboť když se člověk cítí špatně, vždy mu zvedne náladu někdo, kdo je na tom ještě hůř.

Oficiální rodičovská dovolená mi za pár měsíců vyprší a já si myslím, že je tak nějak nasnadě, abych – ještě než najdou mé zohavené a Čeňkem na kost ohlodané tělo pohozené kdesi v temných zákoutích jeho pokojíčku – předal do pléna své moudro a pomohl začínajícím dovolenkářům nějakým tím postřehem, radou a povzbudivým slovem. Aby po mně taky vyjma Čeňka něco zbylo.

V první řadě je třeba si uvědomit, že rodičovská dovolená není dovolená v pravém slova smyslu. Není dovolená v žádném slova smyslu. Termín „dovolená“ patrně vymyslel nějaký bezdětný zatrpklý úředník, aby tak bez špetky kreativity zamázl mezeru v názvosloví byrokratického aparátu. Kdyby to záleželo na mně, navrhoval bych následující termíny: „Rodičovský výplach“, „Drezúra šelem se státní účastí“, „Totální nasazení“. A nebo pěkně moderně „Junior Product Management“. Není-li dovolená dovolenou, můžete vybalit připravené plavky, opalovací krém, sluneční brýle a matračku. Tyto však patrně nárazově použijete v průběhu rodičovské, kdy vám z nedostatku spánku jebne, takže se v návalu vyšinutosti pomažete opalovacím krémem, dáte si plavky na hlavu a budete se klouzat doma po podlaze a budete v tichosti a ve vší diskrétnosti odvezeni do blázince.

Vsadím se, že mnozí z vás dostali ten klasický pitomý nápad, že až se dítě narodí, přestanete kouřit, protože to je takový ten životní milník. V případě, že nechcete za půl roku od porodu vztekle okusovat zeď v bytě a mlátit sousedy nohou od židle, kdykoliv vás napomenou, že jste celou noc řvali, doporučuju nepřestávat. Ba naopak. Kuřte víc. Budete to potřebovat. Neuškodí taktéž ke kouření přidat nějakou další libůstku, jako alkohol nebo čichání lepidla.

Za úplný základ spokojené rodičovské dovolené považuji pozitivní přístup. Ke všemu je třeba přistupovat se zdravým optimismem a vidět tu sklenici z půlky plnou. Vaše dítě nechce spát, pořád řve a vy se nevyspíte? Nenechte se zlomit. Udělejte z toho výhodu. Nyní si například můžete s chutí na chvilku dáchnout, když sedíte na záchodě nebo když řídíte auto. Spánek během chůze je také zdravý. Už několik měsíců jste neměli sex, protože když se k tomu náhodou schylovalo, začalo dítě řvát, dostalo ránu elektrickým proudem, posralo se nebo se utopilo ve vaně? Nevadí. Tím lépe. Místo namáhavého sexu si například můžete vyžehlit ponožky.

Velmi důležité je udělat si občas chvilku pro sebe. V rámci zachování duševního zdraví se každý den můžete na pár minut zamknout na záchodě a zde můžete brečet a litovat se. Po dobu rodičovské dovolené se pro vás záchod stane svatyní, takže si tam vytvořte příjemné relaxační prostředí. Neuškodí nějaký motivační obraz či rovnou slogan, vonné svíčky, na dotek příjemný kobereček a vizuálně zajímavý čtyřvrstvý toaletní papír. Často se vám může stát, že do vašeho relaxačního prostředí vnikne dítě a vizuálně zajímavý čtyřvrstvý toaletní papír vám vymotá, roztahá po bytě a někdy ho i sežere. Nevadí. Opět se na to podívejte svěžím pozitivním pohledem a berte to jako příležitost pro zakoupení nového a ještě lepšího toaletního papíru.

Dělejte si radost. Stačí maličkost. Kupte si něco hezkého na sebe. Nemáte peníze? Něco ukradněte. Rodiče s dítětem nikdo nepodezírá. Můžete si do nákladního prostoru v kočárku dávat libovolné drobné předměty. Zde však apeluji na váš morální kredit a zdravý rozum. Ukrást v obchodě žvýkačky a schovat je dítěti do bodýčka je v době rodičovské dovolené věc, která vám dodá sebevědomí a projasní váš den. Pokud však ukradnete plazmovou televizi s úhlopříčkou jeden metr a tuto narvete do kočárku, budete pravděpodobně odhaleni a hnáni před spravedlnost.

Je vaše dítě rozmazlené, drzé, odmlouvá, neposlouchá, ničí vám věci, nechce spinkat a ani nechce papat? Nevadí. Jděte s ním na dětské hřiště a v nestřeženém okamžiku jej zde vyměňte za jiné dítě.

To, že se staráte o dítě, vás nijak neomezuje v koníčkách. Koníčky lze provozovat s přehledem i nadále, a to v rozsahu, v jakém jste byli zvyklí. Jestliže se mezi vaše koníčky řadí přebalování, žehlení, uklízení, krmení, znovu uklízení, vaření, ještě jednou uklízení, dělání paci paci a dvouhodinové sezení na lavičce na dětském hřišti, jistě vás potěší, že o tyto kratochvíle nepřijdete. V případě, že ve volném čase rádi hrajete fotbal, lezete po horách, cestujete nebo skáčete s padákem, pak v tom s mírnými až nepatrnými zásahy můžete pokračovat. Tak například pokud rádi skáčete s padákem, můžete místo toho přebalovat, žehlit, uklízet, krmit, znovu uklízet, vařit, ještě jednou uklízet, dělat paci paci a třeba i klidně dvě hodiny sedět na lavičce na dětském hřišti.

V průběhu rodičovské dovolené vás může i přes absolutní pozitivní přístup zastihnout trudnomyslnost a beznaděj z toho, co bude, až vaše rodičovská dovolená skončí. Tři roky jste se profesně nijak nerozvíjeli a ve vašem životopise se rodičovská dovolená nebude vyloženě vyjímat. I když se nazvete Junior Product Managerem, je možné, že se o vás zaměstnavatelé tak úplně neporvou. Není však třeba smutnit. I zde se dá v maximální míře využít onen pozitivní přístup. Stačí se nechat znovu zbouchnout (pokud jste otec, tak zbouchněte svou partnerku) a na přemýšlení o svém budoucím zaměstnání máte další tři roky.

ČÁST PRVNÍ

Čeněk mezi lidmi

NEŠTOVICOVÁ PÁRTY

Čeněk rázně a s úsměvem ve tváři vstoupil do druhého roku svého života. Bylo načase mu ten život okořenit nějakou bolístkou, malým problémkem a zákeřnou chorobou. Od toho tu totiž rodiče jsou, aby dětem znepříjemňovali život a házeli jim klacky pod jejich malé nohy. To jsem alespoň vyrozuměl, když Nataša prohlásila, že je čas nakazit Čeňka neštovicemi.

V první okamžik jsem byl přesvědčen, že Nataše už konečně hráblo a přišel čas umístit ji do nějakého hezkého ústavu, kde bude mít vypolstrovanou místnost, ve volném čase si bude dělat keramiku a s Čeňkem ji budeme každý měsíc navštěvovat. Už už jsem odcházel do sklepa pro řetěz, abych Natašu, která se neovládá a je nebezpečná sobě i svému okolí, svázal, když tu mě zastavila s tím, že to je naprosto běžné a lidé to dělají. Raději jsem si toto tvrzení ověřil telefonátem se svou mámou, která mě ubezpečila, že tomu tak opravdu je. Byla to velká škoda, jelikož jsem měl pro Natašu vyhlídnutý opravdu příjemný ústav s rodinnou atmosférou, kde by se jí líbilo.

Nataša měla vše naprosto připravené a naplánované. Zajistila nemocné dítě, jehož rodiče otevřeně zvali děti svých známých, aby se mohly nakazit, a objednala nás na neštovicovou párty. Ač párty byla v sobotu a Nataša nemusela do práce, donutila mě jít s nimi. Podle ní to měla být taková hezká rodinná chvilka. Doufal jsem, že tam budou aspoň chlebíčky, aby ta sobota nebyla totálně zabitá.

Den neštovicové párty nadešel. Po obědě jsem zašel za Čeňkem do klece, kde zrovna plamenně diskutoval s plyšovým koněm. (Klec je dřevěná ohrádka, kde Čeněk tráví své dětství.) Diskuse záhy přerostla v potyčku, když Čeněk plyšového koně začal mlátit pěstičkou a častovat ho nadávkami jako „blum blum“ nebo „kloj kloj“. Oznámil jsem mu, že ho oblíknu a půjdeme pá, kde se nakazíme nemocí. Čeněk mi zaujatě naslouchal a pokyvoval hlavou, jako že rozumí. Že ví, o co jde, a chápe to. Přiznám se, že tohle byl přesně ten moment, kdy jsme si byli velmi blízko. Nic totiž nesemkne otce se synem víc, než když se otec chystá syna nakazit vážnou chorobou.

Neštovicová párty byla přesně taková, jakou jsem si ji představoval. Byt plný hlučných harantů a uprostřed veškerého dění uřvaná, olezlá, opupínkovaná a nakažená holčička, která sotva lezla a vypadala, že brzo umře. Hned ve dveřích nás uvítala paní domu, vzala nám Čeňka a zkušeně jej umístila vedle umírající holčičky. Čeněk pojal podezření a holčičku šťouchl pantoflí a pak ji pro jistotu vší silou přetáhl po temeni. (Patrně chtěl ukončit její trápení. Je to hodnej kluk.) Tím se dostal do rauše a odebral se shazovat vázy.

Nataša si přisedla ke stolu k matkám, aby mohly diskutovat o menstruaci, a já jsem se posadil na pohovku k dalším nasraným fotrům, které sem dotáhly jejich partnerky a vylepšily jim tak sobotní odpoledne. Vytvořili jsme velice smutný koutek, kde jsme seděli, byli zticha a občas některý z nás pronesl nějaké strašné klišé ohledně žen. Ani chlebíčky nebyly. Místo nich bylo před náma na stole na talíři nakrájené na měsíčky jedno jablko. Děcka řvala jak urvaná ze řetězu. Měl jsem trochu strach o tu nakaženou holčičku, jelikož se mi zdálo, že občas přestala dýchat a omdlela, ale když to nezajímalo její matku, tak co bych se staral.

Největší hvězdou párty byl ale malý Olda. Oldovi mohlo být kolem deseti let a byl to všetečný, živý a nepříliš bystrý mladý muž. Svou bezprostředností si však všechny získal a stal se duší mejdanu. Náš smutný koutek si s Oldou krátil volnou chvíli tím, že jsme mu házeli měsíčky nakrájeného jablka a on je sbíral ze země. Na žádost Olda dokonce i zatančil nebo zazpíval. Sice mu nebylo vůbec rozumět, ale za daných okolností to byla přijatelná zábava. K Oldovi se nikdo nehlásil, tudíž jsme došli k závěru, že tu Olda nemá rodiče a je zde omylem. Zřejmě sem vnikl s davem. Až se ho nabažíme, některý zodpovědný dospělý ho zavede před dům a vypustí na svobodu.

Čeněk se potuloval někde po bytě a vůbec se neměl k tomu, aby se nakazil. Bylo potřeba to urychlit. Nataša si zrovna nechávala věštit z koule od jedné z matek, takže to bylo na mně. Nejdřív jsem musel toho malého baziliška najít, a hlavně dohonit. Našel jsem ho, jak vyhazuje boty z botníku a občas si do nějaké kousne. Jakmile jsem projevil touhu ho odchytit, zdrhal přede mnou a hulákal. Během pronásledování Čeňka jsem zakopl o Oldu, který zrovna na povel smutného koutku panáčkoval. Čeňka jsem nakonec dostihl ve chvíli, když se mě snažil nabonzovat Nataše. Naštěstí neumí mluvit, takže ji jenom plácal po stehně. Nataša ho beztak nevnímala, protože jí zrovna jedna z matek vykládala tarotové karty.

Čeňka jsem tedy vzal a donesl k nemocné holčičce. Neměl jsem tušení, jak by se mohl Čeněk nakazit, tak jsem ho čapnul a začal o nemocnou holčičku otírat. Můj novátorský přístup k chorobám inspiroval i ostatní fotry, kteří chtěli už vypadnout, takže každý vzal své dítě a s vervou ho otíral o nemocnou holčičku. Bylo to celé divné a vůbec ne hezké, ale bylo potřeba to udělat. Jakmile byl Čeněk dostatečně otřen, bylo jasné, že neštovice jsou již za dveřmi. Otřený Čeněk posléze s rozběhem shodil ze stolu věšteckou kouli, která se rozbila, a dal povel k odchodu.

Několik dnů po párty se nic nedělo. Vypadalo to na úplný propadák. Po čtrnácti dnech jsme se však konečně dočkali. Neštovice dostala Nataša.

DEN OTCŮ

Tak jako každý rok je Den otců velkolepým svátkem světového významu, kdy otcové, svátečně oblečeni, jsou svými potomky na rukou nošeni, obdarováváni a zahrnováni nehynoucí láskou. Samotný svátek má i křesťanský podtext a datuje se daleko do minulosti, kdy Ježíš na tento den obdaroval svého otce fungl novým nebozízkem. Jsem přesvědčen o tom, že Den otců je událost daleko přesahující věhlas Vánoc, Velikonoc a Nového roku dohromady.

Vloni jsem tuto událost promeškal, jelikož Čeněk měl jiné starosti. Obvykle se převalil na bříško a pak řval, neboť se nedokázal převalit zpět. Poté, co jsem jej vrátil na záda, se opět s velkou slávou převalil a řval. Převalovací škádlení měl Čeněk naplánované na celý den a nebylo divu, že si ve svém nabitém programu neudělal místo na oslavu tátova svátku.

Letos jsem se rozhodl, že nenechám nic náhodě. Čeněk se nejenže umí převalit z bříška zpět na záda, ale taktéž umí vstát, vytáhnout mi z kapsy peněženku a tuto hodit do záchodové mísy. Právě z toho důvodu jsem se s týdenním předstihem před Čeňkem začal zmiňovat, že se blíží Den otců a že by nebylo na škodu tátu nějak slavnostně obdarovat.

Čeněk si vzal mé narážky k srdci a velmi se těšil. Možná právě proto si na Den otců přivstal již o půl čtvrté ráno a úpěnlivým pištěním a hlasitým lomcováním s postýlkou mi dával najevo, že má pro mě hezký dárek. Čeněk má svého tátu velmi rád, a proto samou nedočkavostí svůj dárek natěšeně ručičkou vytahoval z plínek a rozpatlal o zeď a šprusle postýlky. Taktéž nezapomněl na potření peřinky a i pod polštářek kousíček dárku schoval, ať se taťka poměje.

Jsa nevyspalý, nemohl jsem chvíli uvěřit, co se to právě událo a jestli se mi to nezdá. Čeněk mě utvrdil v tom, že se mi to nezdá, hodil po mně kousek svého dárku a spiklenecky se usmál. „Kristova noho, nežer to,“ zasípal jsem zlomeným hlasem a s naběhlou žilkou na čele jsem toho malého rošťáka vzal a odnesl pod sprchu i v pyžámku. Nataša to sledovala zpovzdálí, usoudila, že není čas na hrdinství, a prohlásila, že jí není dobře a že je asi nemocná. Byla totiž neděle a v neděli mívá službu na vstávání ona, abych se aspoň jeden den v týdnu vyspal. Zajímavostí je, že Nataša bývá nemocná v neděli celkem často, zato v pondělí je jí opět dobře.

Když jsem Čeňka umyl a vydezinfikoval, vzal mě za ruku a vedl mě k postýlce, abych si mohl ten jeho dárek pořádně užít. Celé to malé peklo, co Čeněk vytvořil, jsem postříkal deodorantem a až do svítání seškrabával špachtlí. Den otců tedy nezačal úplně sluníčkově, ale já věřil, že bude lépe.

Ve sváteční náladě jsem si oblékl svou oblíbenou košili, abych se cítil výjimečně, a jakmile jsem seškrabal ze zdi a postýlky poslední zbytky dárku, oblékl jsem Čeňka a vyrazili jsme na nákup. Nataša na mě ve dveřích houkla, ať koupím nějaké léky, že ona bude zatím spát. Cestou do obchoďáku jsem zastavil na benzínce, abych natankoval. Čeněk se vzadu v autosedačce znuděně zmítal, tak jsem mu dal na hraní klíčky od auta. (Jakékoliv klíče jsou jeho oblíbenou hračkou. Je to multifunkční záležitost, jelikož je může žužlat, může s nimi zvonit, může je strkat do zásuvek a může s nimi škrábat zadní okénko v autě. Z tohoto důvodu máme na místě, kde je autosedačka, vyrytou rýhu skoro přes celé okénko a je jen otázkou času, kdy se Čeněk proryje skrz.) Svižně jsem natankoval, zanechal jsem Čeňka, aby vesele ryl do potahů, a šel jsem zaplatit. Když jsem se vracel k autu, ozval se cvakavý zvuk a blikla všechna světla. Čeněk se zamkl dálkovým zamykáním na klíčích. Den otců začal nabírat na obrátkách.

Mohl jsem si stokrát říkat, že jsem idiot, ale nic to neměnilo na tom, že dítě je zavřené v autě s klíčky a já jsem před autem bez nich. Napadlo mě, že se pokusím zahrát na Čeňkův intelekt a posunky přes sklo ho navedu k tomu, aby na klíčcích zmáčkl to druhé tlačítko a dveře odemkl. Naštěstí měl klíčky pořád v ruce, takže šance tu byla. Vehementně jsem ťukal na okénko a křičel, ať zmáčkne ten klíček. Čeněk se na mě chvíli smál, protože to byla děsná bžunda, a potom hodil klíče na zem a řekl: „Bác.“ Byla tu ještě možnost, že se odpoutá z autosedačky, sleze z ní, vezme klíčky ze země a pohotově dveře odemkne, ale místo toho seděl a tleskal ručičkama.

Nyní byl čas na paniku. Mobil jsem samozřejmě nechal doma, takže jsem ani nemohl zavolat Nataše, ať někde najde náhradní klíče a nakluše nám pomoct. Možná to tak bylo dobře, jelikož kdyby viděla, čeho jsem schopen, dítě by mi zabavila a pak mě ve spánku zadusila polštářem. V tu chvíli jsem absolutně nevěděl, co mám dělat. Teplota navíc stoupala a Čeněk se začínal pomalu rosit. Zaběhl jsem na benzínku pro pomoc. Pumpař se nejdřív soucitně rozesmál na celé kolo, ale posléze mi šel na pomoc. Od té chvíle jsme tedy na Čeňka skrz okénko čuměli dva. Čeněk na nás dělal vařila myšička kašičku a celá ta záležitost s ním příliš nepohnula. Pumpař dostal spásný nápad, že kousek odtud bydlí nějaký jeho známý, který občas jako melouch krade auta. Známý byl naštěstí zrovna doma, takže ani ne za deset minut se mi cizí hromotluk s ruským přízvukem dobýval do auta drátem. Dobrá věc se podařila a za chvilku bylo auto otevřeno. Pán byl fachman jak hrom. Jenom jsem ho musel zastavit, když se vrhl za volant s úmyslem nastartovat startovacími dráty. Omluvil se, že to je síla zvyku, a nabídl mi, jestli nechci koupit zlatý hodinky nebo parfém. S díky jsem odmítl, ale dal mu od cesty aspoň krabičku cigaret.

Pokračovali jsme v cestě na nákup. V obchoďáku jsem strčil Čeňka do vozíku a začal jsem zběsile nakupovat. Čeněk vyjádřil nad vozíkem nevoli, takže jsem ho zase vyndal s tím, že sice může chodit, ale musí se vozíku držet. Čeněk mou pobídku odmítl a s křikem se rozběhl úplně jiným směrem. Sice jsem ho záhy odchytil, ale nedařilo se mi ho udržet v blízkosti vozíku. Nakonec jsem ho přivázal k podvozku za tkaničku od boty. Sice jsme se pohybovali velmi pomalu, ale oba jsme byli spokojeni. Čeněk vždy radostně zvedl nožičku, já jsem popojel kousek s vozíkem a on si mohl přešlápnout. Podle mě ho to dokonce bavilo. Nedbajíce šokovaných pohledů kolemjdoucích jsme se šourali k uzeninám.

Tam jsem se patrně nějak zasnil. Když jsem se opět zaměřil na Čeňka přivázaného k vozíku, byla tam pouze přivázaná malá botička. Lišácky si ji totiž vyzul a nenápadně zdrhnul. (Ještě že si tu nohu nepřehryzal. To bych doma nevysvětlil.) S hrůzou v očích jsem pobíhal mezi regály a hystericky řval „Čeňku, Čeňku, kde seš, ty dítě jedno?“, čímž jsem všechny nakupující upozornil, že jsem otec k ničemu. Naštěstí personál brzy rozhlasem vyhlásil, že se našlo dítě a že je k vyzvednutí u kasy. Kámen ze srdce mi spadl tak vehementně, že jsem byl připraven to dítě vzít, i kdyby to nebyl Čeněk.

U pokladny jsem se s Čeňkem konečně setkal. Předal mi ho manažer prodejny s tím, že Čeněk byl nalezen v oddělení elektra, kde mlátil DVD přehrávačem o zem. Mimochodem mi také oznámil, že to mám za tři tisíce a ten rozflákaný přehrávač si můžu nechat. Napadlo mě, že bych řekl, že to není moje dítě a že ho neznám, ale to se na Den otců nehodilo. Zaplatil jsem tedy za přehrávač (na nákup už mi nezbylo) a jelo se domů.

Doma jsem Čeňka nakrmil a dal ho spát do postele k na smrt nemocné Nataše, která měla kašel a pobolívala ji hlava. Po obědě ze zbytků, které jsem vyšťoural v temných zákoutích ledničky, jsem vykonal zbylé domácí práce, které korespondují s mým macho životním stylem, jako je žehlení, praní a podobně. Jakmile se Čeněk vyspinkal a začal vyvíjet aktivitu, poslala nás Nataša na procházku, aby se mohla v klidu vyležet.

Procházka se vyvíjela standardně. Čeněk nechtěl být v kočárku, takže pobíhal kolem mě. Záhy ale usoudil, že chození nemá zapotřebí, a chtěl zpátky do kočárku. A tak pořád dokola. Obkroužili jsme pár bloků a potom jsem u kočárku píchl gumu. (My totiž nemáme normální kočárek s plastovými kolečky. Nataša si vydupala retro kočárek s obřími nafukovacími koly, který se vůbec nedá ovládat a váží něco kolem metráku. Je to jako tahat kolečko plné cihel. Navíc se s ním nedostaneme do kopcovitých terénů, protože se záhy unavím, takže akorát kroužíme na rovinkách.)

Píchlý kočárek dál vézt nešlo, protože plandající pneumatika drhnula o asfalt. Musel jsem ho naklonit a drandit po dvou kolečkách. Během drandění se kočárek převážil a překlopil se i s Čeňkem. S odřenou hlavou jsem ho nesl v náručí a za sebou táhl překlopený kočárek po zemi až domů. Tam jsem ho předal Nataše, které se jako zázrakem udělalo lépe. Já si skočil dolů do večerky k Vietnamcům koupit lahváče. S lahváčem jsem se doma zašil na záchod, kde jsem ho svátečně v poklidu vypil a přemýšlel o Dni otců. Podle mě se ten svátek přeceňuje.

ČENĚK V AQUACENTRU

Vymýšlet každý den program pro dvouleté dítě není nic lehkého. Na můj kolosální denní harmonogram, který spočívá v tom, že Čeněk bude celý den spát, mi mladý pán kašle. Pokud zrovna nepáchá v pokojíčku nějaké zlo, zbývají nám pouze jednorázové krátké procházky, ze kterých taktéž nemám moc klidu na duši, protože Čeněk systematicky vbíhá autům pod kola, a když ho nenechám, tak zapškne.

Jednoho dne jsem si zčistajasna vzpomněl, že máme ve městě aquacentrum. Já si často poslední dobou jen tak zčistajasna vzpomínám na spoustu věcí. Paměť nefunguje, takže projevy vzpomínání jsou víceméně náhodné a nemají řád. Vzpomínka na aquacentrum byla jedna z těch lepších. Tím se totiž otevíraly nové možnosti. Vodní park je plný tobogánů, vířivek a jiných atrakcí a možnost kvalitně stráveného času, zranění a utonutí je téměř jistotou.

Druhý den hned na devátou ranní jsme v plné polní dorazili na místo. S igelitkou s plavkami, řízkem s chlebem, petlahví plnou jablečné šťávy a jedním uřvaným dítětem, které chtělo už od nasednutí do auta udělat „pá“ a hrát „gól“. Nebyl jsem v té nejsprávnější náladě, natož když mi paní na pokladně prozradila, že otevírají až za hodinu. Když se blížila desátá hodina, šli jsme si koupit vstupenky. Dostal jsem čip na náramku a s pevným přesvědčením, že čip ztratím nebo ho Čeněk vdechne, jsme prošli turnikety. Vodní radovánky byly takřka na dosah. Tak nějak jsem počítal s tím, že šatny budou oddělené, což jsem bral jako samozřejmost, a byl jsem tedy velmi zaskočen, když jsem zamířil do jedné z kójí se skříňkami a nachytal tam dvě nahaté ženské s malými dětmi.

Usoudil jsem, že aquacentrum pro nás tímto skončilo, jelikož budu označen za úchyla, Čeněk za syna úchyla, a rozhořčený personál nás s loučemi a vidlemi požene na míle daleko. Nic z toho se však nestalo. Ženské na sebe akorát rychle hodily ručníky a bavily se dál, jako bych tam nebyl.

Jim jsem možná nevadil, ale ony vadily mně. Byl jsem přesvědčen o tom, že vyčkávají na místě, až se začnu převlékat, a nakonec se vysmějí mému tělesu. O tom není pochyb. To je totiž priorita všech žen. Nachytat mě nahého a demoralizovat mě výsměchem.

Velmi líně jsem začal vysvlékat alespoň Čeňka a čekal, až ty dvě slepice vypadnou. Ty se vůbec neměly k odchodu, seděly a klábosily. Bavily se o svých dětech, které byly stejně staré jako Čeněk, a zřejmě se předháněly, kdo má zázračnějšího fakana. Dcera té první už umí normálně mluvit a říká si už i o nočník. Ta druhá kontrovala tím, že její syn umí sám jíst s vidličkou a začíná už i používat nůž. Na to přihodila ta první, že její dcera umí pět anglických slovíček. Byl to zajímavý rozhovor. Já jsem se jenom smutně zadíval na toho svého malého lumena, který si zasekl nohu mezi topením a zdí a chtěl si ji uhryzat, aby se osvobodil. Odevzdaně jsem si povzdechl, zmatené dítě jsem vyklínil zpoza radiátoru a šli jsme do jiné kóje. Tam naštěstí nikdo nebyl.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ  Čeněk mezi lidmi

NEŠTOVICOVÁ PÁRTY

DEN OTCŮ

ČENĚK V AQUACENTRU