Mým skvělým rodičům,

kteří mi dopřáli kouzelné dětství

Jitka Ludvíková

Vánoční případ

Detektivní román

© Jitka Ludvíková, 2021

ISBN 978-80-242-9585-5

Obsah

24. prosince

25. prosince

26. prosince

27. prosince

28. prosince

27. února

24. prosince

1 Uběhl sotva okamžik, když se přes oblohu přehnaly černé mraky a zem bičovaly ledové jehličky vody. Byl to prudký krátký déšť, přesto stačil, aby v něm zmizely pozůstatky nadýchaného sněhového poprašku, který nenuceně připomněl, že je čas Vánoc.

Pro Karla Slizáka to však znamenalo víc než pokažené vánoční počasí, ta změna z krásného slunečného dne na chmurnou zimní realitu přesně odrážela jeho život. Sotva včera se na něj celý svět usmíval a otvíral všemožné dveře možností, aby je znenadání zabouchl a poslal mu vzkaz, že úspěch stejně jako radost jsou jen dočasné veličiny, jejichž příděl právě vyčerpal.

„Karle, slyšíš mě?“

Ucítil na svém rameni hřejivou dlaň a škubl sebou. Aniž by se na svou ženu otočil a odvrátil tak zrak od řeky, zamumlal sotva slyšitelné: „Říkala jsi něco, miláčku?“

„Na co myslíš, Karle?“ Renata zopakovala svou otázku a postavila se těsně vedle něho. Teplo, které vycházelo z jeho těla, doslova cítila. V odrazu okenní tabulky si nejprve zkontrolovala své nové šaty a usoudila, že v nich vypadá skvěle. Pohled jí sklouzl i na Karlovu rozmazanou kopii. Nejprve ji napadlo, že vedle sebe vypadají komicky. Ona je malá a šik a Karel je Karel. Vyhublý kostnatý čtyřicátník o dvě a půl hlavy vyšší než ona. Zaobírala se myšlenkou, zda i na ostatní působí podobně, ale pak dospěla k názoru, že ona a Karel spolu příliš často mezi lidi nechodí. Ona má svůj život a své přátele a Karel svou práci. Málokdy jsou vidět pohromadě.

„Na co myslím?“ Jeho jindy jasný hlas byl těžký, jako by se do něj vpíjely starosti.

„To mi pověz,“ prohodila Renata neutrálně a potlačila výčitku, která se jí drala do úst. Jsou Vánoce, nebude mu vyčítat, že tu pro ni stále není.

„Tak,“ vydechl a podíval se na ni. Výtku, že ji zanedbává, četl z jejích zelených očí. Přesto byl rád, že dnes mlčí a neútočí na něj. Potřebuje si odpočinout. „Sluší ti to,“ řekl nakonec, aby uvolnil napětí. Až pak si ji prohlédl blíže. Šaty, které měla na sobě, na ní ještě neviděl. Byly ušity z červeného hedvábí a zdobil je hluboký, přesto elegantní dekolt. Musela si je koupit nedávno. Jistě za ně utratila spoustu peněz. To je to poslední, co teď potřebují. Dneska ať si je ještě nechá, ale zítra, možná pozítří s ní bude muset promluvit a přesvědčit ji, aby je vrátila. Dnes je Štědrý den a radost jí kazit nebude. „Ta červená byla skvělá volba.“

Renata se usmála a rukou si projela účes. Až teď si Karel všiml, že ten bílý melír dodává jejímu účesu větší objem. Přesto nebyl schopný vyslovit další lichotku. Jediné, na co myslel, byly cifry. Přesněji ty, které dostaly jeho firmu do červených čísel.

„Měl by ses převléknout,“ upozornila ho Renata a utvrzená, že na jejich vztahu se už nic nezmění, se odebrala do kuchyně dodělat štědrovečerní večeři. Prostě to bude brát tak, jak to je. Ona je učitelka a má svůj život. Karel je podnikatel a má svou práci. Co na tom, že jejich manželství nefunguje jako před dvaceti lety. Proč si stěžovat, že si zevšedněli. Důležité je, že je jim spolu dobře. Mají střechu nad hlavou a na účtu dost peněz, aby si nemusela dělat hlavu s tím, co si může a nemůže dovolit. Jestli existuje jeden jediný důvod, aby s Karlem zůstala až do své smrti, je to jeho schopnost zajistit finance a dopřát jí hojnost.

Když Renata odešla, vrátil Karel oči k vodní hladině. Myslel na to, kolik let zde žijí. Kolik ročních období a změn prožil večerním pohledem na šedomodrou zákrutu jejich zátoky. Ale ty doby, kdy se kochal uklidňující vodní hladinou, jsou pryč. Letošní zima tady je jejich poslední. Hned po Vánocích dá dům k prodeji. Když budou mít štěstí, kupec se rychle najde a on zaplatí aspoň část dluhů.

Je to sedm let, kdy koupil sešlou prvorepublikovou vilu. Byla to náhoda. Osud. Nebo jak to štěstí pojmenovat. Dohodil mu ji jeden příjemný klient, kterému na jeho chalupě dělal nové krovy. Tu chvíli, kdy se ten usměvavý chlápek zmínil, že má známého, který prodává pěknou vilu na ještě hezčím místě, si vybavuje přesně. Litoval, že sám nemá dost peněz, po tom co koupil chalupu v Lužických horách, aby po té realitě skočil, a jen tak mezi řečí zmínil, že on, když má truhlářskou firmu, by si s renovací domu určitě poradil. Na mapě mu ukázal, kde to leží. Prý tam jako kluk jezdil na letní tábor, je to přímo u Sázavy. Některé z množství honosných vil, které tam na přelomu minulého století vyrostly, později sloužily jako rekreační střediska pro komunistické papaláše. Po revoluci pohyb v těch končinách zase nabral svůj původní směr, nepříjemná epocha, kdy tu všechno chátralo, se uzavřela, a život na jižním břehu Sázavy se zase vrátil k původnímu záměru a transformoval se v drahou luxusní lokalitu pro starousedlíky s úctou k rodinné tradici a pro vyvolené.

Už když ten dům viděl z dálky, z příjezdové cesty, pomyslel si, že ta velká žlutá vila zasazená do vzrostlé zahrady, je přesně něco pro ně. Když ho makléř vzal dovnitř a vilu obešli, zaujala ho prostorná prosklená terasa. Dřevo bylo na mnoha místech shnilé, ale o to větší touhu ke koupi cítil. Kdo jiný než on, který vlastní truhlářskou dílnu, by to tu měl postavit na nohy a vdechnout tomuto objektu původní krásu. Samozřejmě, zájemců o koupi bylo víc a musel o svůj dům zabojovat, ale protože se nedržel při zemi a nabídl dost, svůj dům snů vyhrál.

Tehdy, když si vzal ten dvacetimilionový úvěr, věřil, že štěstí stojí při něm. Neobjevil se jediný vykřičník, který by mu snad jeho krok vyvracel. Truhlářské dílně se dařilo, slušně živil pět zaměstnanců a o zakázky neměl nouzi. Věřil, že když bude poctivě pracovat, bude to stačit a dluh vůči bance brzy splatí.

Ale uplynulo pouhých pět let a štěstěna se rozhodla, že už dál nebude stát po jeho boku. Začalo to celkem nevinně. Jeden významný klient se dostal do insolvence a nezaplatil poměrně velkou zakázku, přesto nešlo o nic, co by mělo Karla a jeho firmu položit. Problém byl, když další velký klient zaplatil jen polovinu prací a odmítl doplatit zbytek. Do třetice uzavřel obchod se společností, která nepřevzala zakázku. V tom materiálu ležela spousta peněz. A to byl jenom začátek. Smůla se ho chytla ani nevěděl jak, a už se to s ním táhlo. Na účtu nebylo dost peněz. Opožděně platil dodavatelům a vykrýval klín klínem. Zpozdil se s platbou hypotéky, jednou, dvakrát a pak už nebylo cesty zpět. Vzal si půjčku a následně další. Těch chyb, které za poslední měsíce nadělal, je mnoho. Propustil část zaměstnanců, protože neměl na výplaty, zbylí dva na něj podali stížnost na úřad práce.

Firma se rozpadla a jeho pověst šla do kytek. Dobří partneři se od něj drží dál, jako by měli strach, že spoluprácí s ním se nakazí jeho neštěstím. O velké klienty už se nesnaží, bere jen malé jisté zakázky, kde má právo říct si o platbu předem. Už uzavírá obchody jen s čestnými poctivými lidmi, kteří jsou natolik naivní, že položí peníze na prkno. Samozřejmě, nemá dost zaměstnanců, proto není schopen plnit zakázky včas. Ano, dostal se do kolotoče smůly, ze kterého se neumí vymotat a kde katastrofa střídá katastrofu.

Renatě nic neřekl. Možná to byla chyba, ale takový už je. Nechtěl ji zatěžovat. Přísahal jí, že budou v tomto domě šťastni, a svůj slib hodlal dodržet. Teď ví, že život tady, v luxusním zapadákově, byl sen, na který neměl nárok. Bláhová iluze. Dům musí prodat, není jiná cesta. Musí zachránit, co se dá, především očistit svoje jméno. Zaplatit dluhy.

Jsou to poslední Vánoce tady, a proto chce, aby si je jeho rodina pořádně užila. Není jen on a Renata, ale taky jsou to jejich tři děti. Vojtovi už je devatenáct, je dospělý a chodí sem jen přespávat, ale pak jsou tu dvojčata Anička s Emičkou, které se tady narodily a pro něž jsou Lázničky u Sázavy jediným domovem.

Už se díval po vhodných realitách, ale víc než malý domek se čtyřmi místnostmi a malou zahrádkou někde na odlehlé vesnici daleko za Prahou si dovolit nemůžou.

Zatímco Karel přeskakoval v myšlenkách mezi tím, co bylo a co ho čeká, dveře na terasu se otevřely a měkké kroky došly až k němu. Kdyby byl soustředěnější, jistě by na zádech vnímal teplý dech, který se o ně opíral. Nevšiml si však ničeho. Tupě zíral do své milované zátoky, která se rozpíjela v dešti.

„Ty ještě nejsi převlečený?“ Renata ho opět vyrušila z myšlenek. Váhala, zda nemá rozsvítit, ale pak jí došlo, že by světlo jen přilákalo děti ze zahradního domečku na stromě. Pokyn byl jasný. Přijdou, až rozsvítí stromeček.

Tentokrát se k ní vrátil rychleji: „Promiň lásko,“ sehnul se k ní a políbil ji na rty. Voněla vanilkou i smaženou rybou. Uvědomil si hluboký smutek, který v sobě skrývá, a pevně ji objal. Když spojil své dlaně za jejími zády, všiml si, že má kolem pasu uvázanou zástěru.

„Jsi nějaký smutný, děje se něco?“ Položila tu prostou otázku tak procítěně, až ho to dojalo.

„Ne, proč bych byl?“ složil hlavu na její rameno.

„To mi pověz ty. Poznám, když se s tebou něco děje.“

„Nic se neděje. Snad jen,“ už měl chuť všechno jí přiznat, ale pak zabrzdil. Nemá právo tento večer zkazit. Kdyby jí řekl o svých problémech, nedotklo by se to jenom jí, ale zkazil by tím Štědrý večer i svým dětem. To nesmí dopustit. Musí se nastartovat a fungovat. Sentiment musí pryč.

„Karle?“ odstrčila ho od sebe a v tom šeru, které prostupovalo terasou, hledala jeho oči, ale protože je nenašla, zase si ho přitáhla k sobě a do jeho hrudi zašeptala: „Mám tě moc ráda.“ Věděla, že mluví pravdu. Jejich manželství už není jako dřív, je nechutně všední, bolavě odcizené, přesto mezi nimi existuje láska.

„Já tebe taky,“ reagoval okamžitě a jeho slova vůbec nezněla jako prázdná smyčka. Zrcadlilo se v nich všechno, co spolu prožili. Od vášnivé noci u rybníku, nečekané těhotenství, útěk z domova, tajnou svatbu, malý družstevní byt v Berouně, porod, Vojtovy první krůčky, počátky podnikání, vášeň mladého páru, další těhotenství, koupě domu, příchod dvojčat na svět a postupný úbytek energie a vzájemné touhy. „Mám tě moc rád,“ zopakoval znovu. Oba věděli, že jde o vzácný okamžik, jak často mu to neříká ona, zrovna tak to on nešpitá jí.

„Měli bychom jít. Děti už jsou určitě netrpělivé. Holky si vzaly do domečku dalekohled, aby nás mohly špehovat. Teda Ježíška. Mám dojem, že už máme namále, letos je to naposledy…“

Při jejích slovech mu zatrnulo.

„Netvař se tak, ani s Vojtou jsme to kouzlo Vánoc neudrželi déle než do druhé třídy.“

Karel kývl a donutil se k úsměvu: „Tak pojď, letos si to tady užijeme. Naposledy.“

Renata přesto měla pocit, že se nechce hnout z místa, proto dodala: „Dávám ti pět minut a pak tě chci vidět v šatně, jak si oblékáš ten tmavomodrý oblek.“ Podívala se na něj přesně tak, jako to dělává, když si ho představuje oblečeného v něčem jiném, než právě je, což se stává celkem často, protože Karel chodí zásadně v šortkách a tričku. Bez ohledu na počasí. I teď na sobě nemá víc než seprané béžové triko a staré pracovní kraťasy s délkou po kolena.

„Modrý oblek, jak říkáš,“ zhoupl se v kolenou a vykročil ven z terasy. Pes, který se právě vzbudil, ho následoval až do patra.

Renata zůstala na terase sama. Nejdřív se podívala směrem k zahradnímu domečku, který byl omotaný světelným řetězem a zářil do všech stran, aby se ujistila, že děti jsou tam, kde mají být, a potom přešla po příjemné dubové podlaze až na druhý konec terasy, kde stál vánoční stromeček. Zatím nesvítil a ona to tak nechala. Z kapsy zástěry vylovila malý úhledně zabalený balíček a přidala ho k vánočním dárkům, které pod stromeček nanosil Karel. Pár vteřin se bavila představou, co na její výběr Karel řekne, až znovu vzala dárek do ruky, aby mu pod stromečkem našla nové místo. Ta malá dřevěná krabička ve zlatém celofánu bude zlatým hřebem, Karel ji musí najít a rozbalit až jako poslední, proto balíček zastrčila až do samého nitra stromku a výhled na něj překryla haldou dárků určených dětem.

Poodstoupila od stromku a dívala se na tu bohatost Ježíška. Vzpomněla na chvíle, kdy s Karlem neměli víc než půl bochníku polotvrdého chleba a balení šunky. Sunar pro Vojtu a poděděné hračky. Šetřili každou korunu, aby se měli líp. Aby si Karel mohl založit firmu a ona dodělat peďák. Aby mohli v létě na dovolenou dál než ke Karlově tetě na Slapy. Aby nemusela nosit neforemnou konfekci a mohla o prodloužených víkendech kupovat dobře padnoucí modely z příjemných látek v zahraničních buticích, kam létá se svými kamarádkami ze sousedství.

Ano, žijí si dobře a tyto bohaté Vánoce jsou toho jenom důkazem. Přesto ve skrytu duše, skutečně hodně hluboko, by si přála, aby zase byli jen oni dva, kteří nemají víc než vzájemnou lásku a potřebu držet se za ruce, když spolu usínají v posteli, a usmívat se jeden na druhého, když se probouzejí. Aby se radovali z maličkostí a nepotřebovali k tomu víc než něžné doteky a milá slova.

„Tak jsi spokojená?“ Karel vplul na terasu tanečním krokem. S pohyby a v přítmí, které v pokoji panovalo, působil jako strašák na poli, se kterým si pohrává vítr. Renatu napadlo, že opět budou muset koupit nový oblek, Karel musel zase zhubnout, jinak si nedovede představit, proč na něm ten oblek tak visí. „Zatancuješ si se mnou?“

Renata se usmála. Pohled jí znovu sklouzl k domečku na stromě. Snad si chvilku jenom pro sebe ještě mohou dovolit. Přešla ke starému gramofonu, který jí před třemi lety Karel daroval k narozeninám, a ze sbírky desek vylovila jednu ze svých oblíbených. Potěžkala ji v ruce a pak, jako by si to rozmyslela, ji zase vrátila zpátky do police a mezi deskami našla tu s vánočními koledami. Usadila ji do gramofonu a na lesklý černý talíř pustila jehlu. Potom přešla ke stromečku a v pološeru nahmatala zástrčku od světýlek a vrazila ji do zástrčky. Až když terasu zalilo teplé světlo barevných žárovek, přistoupila ke svému manželovi a napasovala se do jeho náručí.

„Frank Sinatra?“ Karel se začal vlnit v rytmu, který by leckomu neseděl, ale jemu jako by ta hudba procházela přirozeně tělem.

„Proč ne?“ opáčila rozverně a přidala se k němu. Vzpomněla si na jejich první tanec. Diskotéka. Horká letní noc. Tak jako si tenkrát sedli tanečně, věděla, že si sednou i v životě. Snad proto se mu tu noc plně oddala.

Karel se díval, jak se Renata smyslně vlní v bocích, a opět pocítil slabost vše vyzradit. Nemá právo, aby ji takhle klamal. To si nezaslouží.

„Podívej,“ vykřikla Renata a ukázala směrem k domečku, „už se řítí dolů. Smluvený signál zafungoval.“

Karel se díval do štědrovečerního šera, kde v nepromokavých bundách slézaly po žebříku jeho tři děti. Nebyl to však jediný pohyb, kterého si všiml. Vzadu, za zahradou, na řece, se objevila táhlá čára. Vší rychlostí tam projel člun. Nebo se mu to jenom zdálo?

2 Když Monika Hrubešová vystoupila z taxíku, do obličeje ji udeřil nápor studeného větru. Rychle si přes hlavu přehodila kapuci a šálu kolem krku utáhla těsněji, ačkoli to k vile Helga bylo sotva pár desítek kroků. Dózu bramborového salátu, která jí celou dobu seděla na klíně, schovala do velké tašky, ve které si nesla čisté oblečení a dárky, aby vše ochránila před nepříjemným vytrvalým deštěm, který až nepatřičně rozpíjel příjemný štědrovečerní podvečer.

Podél nově zrekonstruovaného plotu došla až ke kovové brance zdobené strohým kubistickým motivem a v pološeru nahmatala zvonek, který několikrát stiskla. Zdobeným mřížovým se dívala na dům. Okna v přízemí byla rozsvícená a nahoře v patře, tam kde má Sabina ložnici, se rovněž svítilo.

„No tak, Sábo, otevři mi,“ mumlala Monika, zatímco mrzla na dlážděném chodníku před domem. Déšť pod jejíma nohama kreslil rozbředlou kaluž plnou bláta. Na to, aby vyčkávala dlouhé minuty na chladném vzduchu, nebyla oblečená. Její útlý prst netrpělivě zajel na zvonek a naléhavě jej zmáčkl. Jednou, dvakrát, třikrát. Po čtvrtém marném pokusu došla k názoru, že je zvonek rozbitý. Vyndala mobil, aby Sabině zavolala, že čeká před domem a nedobrovolně se mění v rampouch.

Když vytočila kamarádčino číslo, telefon poměrně dlouze vyzváněl, až uslyšela Sabinin koketní hlas. Nedovolala se, hovor spadl do hlasové schránky. Monika vzdychla a hovor típla. Aniž by se vzrušovala, našla ve svém seznamu další kamarádku a opět přiložila telefon k uchu.

„Ahoj, Evo, skoč mi dolů otevřít, prosím, prosím,“ spustila na ni, jen co ve sluchátku uslyšela její dech.

„Ty jsi před domem?“ zeptala se Eva nejistě.

„Jo, už tu pěknou chvíli mrznu. Asi je něco se zvonkem, tak se zvedni a pojď mi otevřít.“

„Já myslela, že jsme se domluvily, že se sejdeme u Sáby.“

„No jasně, čekám u brány…,“ nestihla dopovědět větu, protože ji Eva přerušila svým zvonivým smíchem.

„Ty jsi u Sáby? Já jsem ještě doma.“

Monika pozvedla zápěstí před oči a podívala se na hodinky. „Neříkaly jsme v šest?“

Evin smích se zabarvil nervozitou. „To už je tolik?!

„Skoro,“ reagovala podrážděně, což měl na vině déšť, který jí stékal po tvářích a vpíjel se do pečlivě udělaného mejkapu.

„Kolik teda je?“

„Za deset tři čtvrtě.“ Její slova zanikla ve šplouchnutí vody. „Co děláš?“

„Já? Koupu se.“

„Ty ještě nejsi ani na cestě?!“ Jasně si pamatuje, jak jim Sabina kladla na srdce, aby se neopozdily, má pro ně překvapení.

„Skoro…“

Monika uslyšela v dálce fén. „Ty máš ještě mokrou hlavu?“

„Částečně.“

„Částečně? Ty ještě nejsi ani usušená…,“ napadlo ji, že na tom jsou teď podobně. Obě mokré.

„Jo, znáš mě. Ještě nejsem hotová.“

„Tak si mákni!“ poručila.

„Neměj strach, dělám na tom. Když mě přestaneš zdržovat, dodělám si hlavu, něco na sebe hodím a sednu na taxíka. Za hodinu jsem tam. Nejpozději,“ ujistila ji.

Monika věděla, že tak rychle se sem nedostane, přesto se rozhodla neodporovat a jenom jí zopakovala, ať si pospíší. Donutila se přitom k milému tónu, jsou přece Vánoce. Co na tom sejde, když si zatím dají se Sabinou skleničku a s večeří začnou o něco později.

Když jí Eva doporučila, aby zatím se Sabinou usmažily kapra bez ní, rozloučila se s ní a telefon schovala do kapsy. Zvonit už nezkoušela, vší silou se zapřela o branku, věděla, že ji Sabina nezamyká. Stačí znát fígl rozložení sil, který uvolní zarážku a zámek sám od sebe povolí.

Branka se otevřela a spící zahrada ji přivítala na přísně geometrické cestičce, která se v záplavě unavených buxusů stáčela až k velkému bílému domu, kde každý bod měl svůj protipól a dům působil jako svá vlastní ozvěna.

Nejprve se Monika vydala k masivním vstupním dveřím. Dubové dřevo neslo vrstvu čerstvého nátěru. Třpytil se, jako sněhové vločky, než je déšť rozpustil. Před nízkým schodem, těsně při zemi, svítily dvě lampy a ona bez problémů nahmatala pravé ze dvou symetricky umístěných klepadel ve tvaru lví hlavy a několikrát jím udeřila do dveří. Sabina však otevřít nepřišla, proto položila na zem tašku s oblečením i mísu s bramborovým salátem a rozhodla se obejít dům. Jestli ji Sabina neslyší, bude v zadní části domu. Nejspíš na jižní terase.

Rázným krokem obešla dům, okna byla příliš vysoko, než aby do nich nahlédla, proto došla až k jižní terase a po několika schodech vyběhla nahoru, aby se prosklenými dveřmi podívala dovnitř.

Světla uvnitř svítila a jí se nabídl pohled na prostornou místnost, ne menší než osmdesát metrů čtverečních, která většinu roku slouží jako prodloužená část zahrady. Ten dojem výtečně umocňuje množství rostlin, které tu majitelka pěstuje. Monika by za takovou zahradu vraždila, ačkoli si uvědomuje, že v létě je zde i za permanentního průvanu nepříjemné dusno a člověk má pocit, jako by nebyl ve skleníku, ale v rozpálené slévárenské peci. Přesto by si přála takovou zahradu vlastnit.

Zabušila na okenní tabulku a přitiskla obličej na sklo. „Sábo! Haló! Slyšíš mě?! Otevři mi!“ Najednou uslyšela prudké bouchnutí, které ji donutilo podívat se nad sebe. Všimla si, že okno v patře, přímo nad měděnou besídkou, je pootevřené a záclona se v náporu větru točí podél okenního rámu.

Náhle měla Monika nezvyklý pocit. Nic konkrétního, jen nepříjemné mravenčení, že tu něco nesedí. Po zádech jí přeběhl ledový chlad. Nejistě se ohlédla za sebe. Šumící stromy zběsile tancující v dešti jí cosi pověděly. Řeka svým hučením doplnila tajemné sdělení. Monika se otřásla, jako by doufala, že ze sebe setřese strach. Ale nezbavila se ho, byl tam, lepil se na ni a ona ještě dříve, něž popošla podél terasy o několik metrů dál, aby se podívala i do její druhé poloviny, věděla, že tu není sama. Se smrtí se potkávala až příliš často na to, aby její přítomnost ignorovala.

Už jí nevadilo, že prší a mokne, že jí mokrá břečka promáčí kožené kozačky, vědomí, že je tu smrt, ji uzemnilo a ona se soustředila na to podstatné.

Za oknem viděla veliký vánoční stromek. Bílé a zlaté skleněné koule. Žlutá světýlka. Zlatá hvězda na špici. Několik vkusně zabalených dárků v červeném balicím papíře. Elegantně prostřený stůl. Bílý porcelán. Broušené sklo. Láhev šampaňského v nádobě naplněné ledem. Sněhobílé kožešiny přehozené přes šedý nábytek. Krb zdobený légou ze smrkového jehličí. A mezi tou vší nádherou, mezi vánočním stromkem a krbem, uviděla i ji.

„Sábo! Sabino!“ zakřičela z plných plic a stiskla kliku francouzských dveří. Ty však nepovolily. Nezaváhala. Rozhlédla se kolem sebe, ze skalky pod schody sebrala jeden kámen a vhodila ho dovnitř. Ozval se cinkot skla a ostré střepy se rozletěly do stran.

„Sabino!“ prostrčila ruku dírou a z druhé strany otočila klíčem.

„Sabino!“ běžela ke své kamarádce a tvrdě dopadla na kolena těsně vedle její hlavy. Než se jí dotkla, věděla, že je mrtvá. Ležela na zádech, hlavu měla zapřenou o kamenný sokl před krbem a z temene jí po vlasech stékala krev. Oči měla otevřené, leskl se v nich děs.

„Sabino!“ dotkla se její kůže pod krkem. I když byla ještě vlahá, tep už nenašla.

Teprve teď si Monika uvědomila, že tu možná není sama, a její fantazie začala malovat v temných koutech pokoje přízraky.

„Sabino,“ přejela jí rukou po tváři a do očí se jí draly slzy. Myslela na to, že by měla zavolat pomoc, ale nezmohla se na víc než dát průchod svým emocím.

„Sabino, co se ti stalo?“ rozhlédla se po terase a snažila se propojit detaily, které vnímala, s tím, jak tento pokoj vypadal o jejích jiných návštěvách.

„Sábo, moje kamarádko. Je mi to tak líto.“

V kapse jí zazvonil mobil. Přiložila ho k uchu, tentokrát to nebyla ona, kdo mluvil první. Jen těžce dýchala.

„Mám jednu dobrou zprávu a jednu blbou,“ uslyšela Evin rozverný hlas, který, aniž by si oddechl, pokračoval: „Kterou chceš slyšet první? Dobře, tak tu dobrou. Už jsem na cestě. Můžete chladit šampaňské. Slíbila jsem taxikáři odměnu, když na to šlápne. A teď tu blbou,“ udělala sotva patrnou pomlku, během které si olízla rty, neboť právě zaregistrovala, že si ji ten mladý pohledný taxikář v zrcátku prohlíží, „tu vánoční mísu jsem zapomněla doma. Ale nevadí, stejně se mi ten dezert moc nepovedl. Proč mlčíš?“ nadhodila nejistě.

„Taky mám jednu blbou zprávu,“ reagovala kamenně Monika.

„Jakou?“

„Sabina je mrtvá.“

3 Konečně seděli kolem štědrovečerního stolu. Byli tam všichni, na kom komisaři Balounovi nejvíc záleželo. Jeho žena Marie, která si s ním v posledním roce protrpěla své, i jeho dvě milované dcery. Taky kamarád, patolog ve výslužbě Karel Zeman, který poté, co ovdověl, neměl s kým trávit Vánoce. U stolu však byla i osoba, kterou Baloun příliš nemusel. Kterou nezval. Přesto tam dřepěla, svůj špičatý nos zvedala výhružně do výšky, zatímco klábosila o ničem, a rukou si neustále rovnala ubrousek na svém obstarožním kalhotovém kostýmku z vínového manšestru. Sestřenice Jiřina.

Pozvat ji byl manželčin nápad. Tak nějak nabyla dojmu, že Karel Zeman potřebuje společnost, která mu bude blízká. Samozřejmě to Marii rozmlouval. Argumentoval tím, že Karlovi jsou nejbližší mrtvoly a ačkoli Jiřinina bledá tvář nemá svým vzezřením daleko do obličejů, které mívá Karel na stole, neuspěl. Přilil tím jen olej do ohně a Jiřina včera odpoledne dorazila. Od té doby se chopila nejenom slova, ale veškeré organizace programu.

Odpoledne brouzdal hladový po Praze a nasával vánoční atmosféru, jak tomu Jiřina říkala. Na své patnáctikilometrové obchůzce nevynechali jediný kostel, zato vynechali oběd i svačinu, aby nepřišli o radost spatřit zlaté prasátko. Tajně si koupil ve stánku medovinu, zatímco se Jiřina modlila k Pražskému Jezulátku. Pár doušků přesládlého alkoholu však nestačilo, aby rozjařilo jeho mysl či zahřálo promrzlé dlaně, a už vůbec neposloužilo jako zázračný životabudič, když v kostele zpíval jednu koledu za druhou, jak jim Jiřina naplánovala.

Domů dorazili hladoví, promočení, chvějící se zimou. Rád by vzal do ruky ovladač a na břicho postavil mísu cukroví, ale namísto toho musel s Jiřinou odlévat olovo, pouštět lodičky a od souseda sehnat sekeru, aby rodině zajistil pevné zdraví. Byl otrávený.

Přesto se rozhodl na to nemyslet. Nepřipouštět si Jiřinu. Teď jsou Vánoce a jeden z mála dnů v roce, kdy čerpá zasloužené volno, aniž by pocítil výčitku, že na něj čeká nedořešený případ. Všechno klaplo, tak jak má, a on nastoupil na dovolenou s čistou hlavou. Jako by i zločinci tento den ctili tu posvátnou chvíli, kdy se svět na chvilku zastaví, aby si lidé uvědomili, že v nich hoří láska, kterou je třeba projevit. Užíval si každý okamžik. Za ta léta, která strávil u kriminální policie, věděl, že období klidu a míru netrvá věčně a že ta zdánlivá pohoda, která čas pokoje provází, je jen ticho před bouří, která se dříve či později dostaví, aby připomněla, že život je nejen plný radosti, ale i smutku. Už několikrát poznal, že stav, kdy je člověk na koni, je jen mžik, než se jezdec či kůň dopustí chyby a měkké polstrované sedlo vystřídá náruč mazlavého bláta.

„Měl bys něco říct,“ šťouchla ho loktem Jiřina. Seděla u stolu na čestném místě vedle něho. Hlavu měla čerstvě načesanou.

„Ty mě pustíš ke slovu?“ ušklíbl se na manželčinu sestřenici a okamžitě svou poznámku maskoval laškovným úsměvem.

Jiřina zavrtěla hlavou a dotčeně se podívala na Marii, která následně přejela očima po všech přítomných, nejprve po svých dcerách, které seděly po jejím boku, potom po svých hostech sedících naproti sobě, až je usadila na manželovi.

„Dobře,“ odkašlal si Baloun. Je toho tolik, co by chtěl rodině říct, za co by jim chtěl poděkovat, přesto teď jen těžko hledal slova, když tu sedí Jiřina. Možná by je i našel, jen je nechce vypustit ven. Nakonec se rozhodl pro neutrální řeč: „Jsem velice rád, že jsme se tu všichni ve zdraví sešli. Byl to těžký rok. Hlavně pro Marii. Neměla to lehké.“

„To s tebou nemá nikdy,“ špitla Jiřina s pohledem upřeným do talíře.

Baloun se zasmál: „Ano, máš pravdu, nemá to se mnou lehké.“ Spolkl uštěpačnou poznámku a pokračoval: „Jsem rád, že se máte dobře,“ díval se na své dcery a najednou nevěděl, jak pokračovat, až to utnul a podíval se na Karla Zemana: „A jsem rád, že jsi přijal naše pozvání a strávíš dnešní večer s námi. A teď bychom se měli pustit do jídla,“ kývl na manželku a čekal, že ho vysvobodí. Ta pozdvihla svou sklenici s vínem a popřála všem klidné Vánoce a dobrou chuť.

Zatímco Marie vstala od stolu, aby na stůl naservírovala kapří polévku, naklonila se Jiřina nad stůl a hodila tomu pohlednému šedesátníkovi malou vějičku: „Tak mi povězte něco o sobě.“ Myslila na barborku, která jí letos prvně po třiceti letech rozkvetla. Nikdy by ji nenapadlo, že tím vyvoleným bude důchodce. Ale každý má nějaké mouchy. A ona si ve svých letech nemůže vybírat. Práce na statku je hodně a sama už na to nestačí jako dřív.

Karel Zeman se vřele usmál. Baloun ho varoval, aby si na tu ženskou dal pozor. Je stará panna, vlastní statek a má dluhy. Taky hledá někoho, kdo by jí od nich pomohl. „Nejsem nijak zajímavý patron. Jsem obyčejný nudný důchodce.“

„Co jste dělal?“ Od Marie věděla všechny detaily, přesto byla odhodlána tvářit se jakoby nic.

„Než jsem šel do důchodu? Pitval jsem mrtvoly,“ vybalil na ni na rovinu větu, kterou zpravidla podával ve stravitelnějším balení, chtěl-li udělat dojem na ženu. Ale tahle kostnatá dáma mu nepřišla ani hezká, ani přitažlivá, ani zajímavá, proto zvolil osvědčenou variantu, aby se jí jednou provždy zbavil.

„Mrtvoly?“ podívala se na Marii. Tvrdila jí, že ten muž je lékař. Na farmu by sice uvítala veterináře, ale i lékař by jí ušetřil starosti.

„Vy to nevíte? Já a tady kapitán,“ řekl důrazně, zatímco poplácal svého kolegu po zádech, „jsme kolegové. Tedy bývalí. Dneska už pitvám jenom pro radost.“

„Pro radost?“ Marie se nezmínila, že je divný, přesto je to lékař s doživotní rentou, která jistě nebude špatná. „Tak to si ještě k důchodu přijdete na pěkné peníze, co?“

Marie pod stolem jemně kopla své dcery, aby smích, který v nich bublal, nevyrazil na povrch. Jasně jim řekla, že čím dřív si Jiřina najde přítele, tím dřív se jí zbaví a přestane k nim jezdit. Obrátila se na Karla: „Jak se máte v důchodu?“ Vstala, vzala do ruky naběračku a natáhla ruku ke Karlovu talíři.

„Je to překvapivě lepší, než jsem čekal. Mám čas na své koníčky.“

Jiřina povytáhla zvědavě obočí. Teprve při tom pohybu si ostatní všimli, jak neuměle jej vykreslila černou linkou a jak velký kontrast vytváří s její plavou, šedinami prokvetlou hlavou.

„Jsem vášnivý rybář,“ ujasnil a podal Marii talíř.

„Ty kapry, co jsem dělala, nám dodal Karel,“ informovala Jiřinu a Karlovi vrátila plný talíř rybí polévky.

„Voní nádherně,“ konstatovala Jiřina a posunula k Marii svůj talíř. Když jej zvedla a podívala se pod něj, hlasitě vykřikla: „Šupina! Budu mít peníze!“

Dcery se rozesmály.

„Radši se taky podívejte pod svůj talíř,“ pokárala je Jiřina a ke Karlovi pronesla: „Taky rybařím, ale mnohem radši mám své včely. A především koně. Mám malou farmu kousek za Berounem. Někdy byste se tam za mnou měl přijet podívat. Pruty si samozřejmě vezměte s sebou, vždycky je co chytat,“ významně zamrkala a vzala si od Marie talíř.

„Určitě ti rádi oplatíme návštěvu,“ prohodil Baloun. Čekal, až mu žena naplní talíř.

„To pochybuji, naposledy jsi u mě byl před pětadvaceti lety. To jste ještě neměli ani děti.“

„To nemůže být tak dlouho,“ namítla Marie. Podala dcerám naběračku, aby si polévku nandaly samy. Jedna nejí jikry, druhá nechce mrkev.

„Ale ano, pamatuji si to přesně. Tady pan kapitán,“ přidala důrazu na hlase, „ještě nebyl pan kapitán, měl tmavé vlasy a vypracované tělo jako tady pan doktor.“ Napadlo ji, že ještě zapomněla na házení papučí.

„Tak dobrou chuť,“ uzavřel debatu Baloun. Sám ví nejlépe, jak se jeho tělo za ty roky změnilo, a rozhodně o tom nechce teď mluvit. Samotného ho to štve, ale nic s tím nenadělá. Láska k tučnému jídlu a pohodlný sedavý styl života jsou lákavější než zdravá strava plná vitaminů a proteinů či sportovní boty a tepláky.

Když jedli, rozhostilo se příjemné ticho. Karel si vychutnával polévku a Jiřina si v hlavě spřádala plán. Dcery se vrtaly v jídle a lžící převracely čirou tekutiny z jedné strany talíře na druhou, aby dodržely dekorum a nikoho neurazily. Jedna dávala na stranu mrkev, druhá jikry. Baloun se díval přes stůl a myslil na to, jak moc to jeho ženě sluší. Tělo má tak akorát plné ženské tvary a tvář nese jen několik drobných vrásek. Nový, kratší účes jí ubral další roky. Sám neví, co ho na ní stále přitahuje, ale faktem je, že elektrizující pnutí mezi nimi tu i po těch letech visí ve vzduchu. Dokonce i po tom, co přepral svoji rakovinu. V té době umíral strachem, že odsud odejde a nechá je samotné. Nezmizelo, ani když jeho mužství drželo na vlásku a on už přestával věřit, že ještě někdy dokáže svou ženu uspokojit jako pravý muž. Vydrželo a Marie to všechno absolvovala s ním a snad díky ní a tomu pnutí se to všechno zlomilo a on je zase chlap se vším všudy. Když na to myslel a díval se na rýhu, která se Marii rýsovala ve výstřihu mezi prsy, cítil chtíč ozývající se mu v podbřišku.

Balounovy erotické představy, které by mnozí mohli považovat za nízké a nepatřičné do vánoční atmosféry – ale co naplat, jindy na ně nemá čas –, přerušilo vyzvánění mobilu.

„Co to je?“ zeptala se Jiřina zostra a všechny u stolu, vyjma Marie, sjela přísným pohledem. Ze lžíce, kterou svírala v ruce, jí stékala polévka a kapala na damaškový ubrus.

„To je můj mobil,“ prohodil prostě Baloun.

„Ty sis ho nevypnul?!“ zamračila se.

„Manžel si ho nikdy nevypíná, patří to k jeho práci,“ zastala se ho manželka. Jindy se pro to na něj zlobila, vyčítala mu, že stále pracuje a nechce polevit. Trápilo ji, že s ní nejezdí na dovolenou, neodpočívá, ale teď když se do něj pouští Jiřina, aniž by o něm věděla víc než to, že je manželem její sestřenice, cítila potřebu stát při něm a bránit ho.

„Ale na Štědrý den? To už přeháníš!“ pronesla pohoršeně Jiřina a podle otevřených rtů chtěla ještě něco přidat, ale telefon právě umlkl.

Karel chtěl něco plácnout a zlehčit situaci, ale nakonec to nechal být. Přišlo mu to tak jednodušší. Polévka stydla a jemu kručelo v břiše. Raději dal prostor děvčatům, která u stolu právě rozvinula debatu o tom, jestli od Ježíška dostanou nové lyže a letenku do Ameriky, čímž poměrně dobře uklidnily situaci i bez jeho pomoci.

Ale klid netrvá nikdy věčně. Během chvíle se telefon znovu rozdrnčel. Tentokrát jakoby zvonil naléhavěji. Alespoň podle Jiřinina zvednutého obočí a brady protažené znechucením to tak vypadalo.

Baloun odložil lžíci a rukama se zapřel o stůl, chtěl vstát, ale Jiřinina ruka ho zarazila: „Nesmíš vstát od stolu, to přináší smůlu. Pěkně si zase sedni.“ Protože se jí vzepřel, přidala výhrůžně: „Jestli tu chceš být příští rok s námi, povídám ti, zůstaň sedět. Není to tak dávno, co jsi utekl hrobníkovi z lopaty.“

Její slova o hrobníkově lopatě na Balouna tak zapůsobila, že zůstal sedět jako zařezaný. A protože telefon přestal zvonit, ignoroval to a věnoval se svému talíři. Dobrý Bože! On je snad na stará kolena pověrčivý!

„Kdo to mohl být?“ zeptala se nejistě manželka. „Neměl by ses jít podívat?“ Takového ho nezná. Ne že by nebyla ráda, že pěkně sedí a papá, ale není to on. Její muž je rozhodný. Aktivní. Neposedný. To ta hrobníkova lopata. Všimla si, jak na ni reagoval. Tohle Jiřina říkat neměla. Vždyť ona za ním ani do nemocnice nepřijela, když už byl po operaci.

„Asi nic podstatného,“ prohodil Baloun, rozhodnutý pravdivost vánočních pověr nepokoušet.

„Máš pravdu, asi o nic nešlo…,“ usmála se na svého manžela a natáhla se přes stůl, aby mu do skleničky dolila víno.

Konverzace se nakonec ujmula opět Jiřina a vyprávěla Karlovi o své farmě. Některé historky byly zábavné, jiné překvapivě dojemné a Balouna samotného zarazilo, jak dobrá je Jiřina vypravěčka a jak láskyplný vztah chová ke svým zvířatům. Nakonec se z toho vyklubalo mimořádně příjemné povídání, které všechny u stolu dobře bavilo. Baloun si byl jistý, že ta horší část dne je za ním a jeho čeká roztomilý závěr svátečního dne.

Čas příjemně plynul a oni se za bujarého smíchu přesunuli od polévky k hlavnímu chodu, ovšem ve chvíli, kdy před každým ležel pořádný kus kapřího řízku, přetnul rodinnou idylku, na pozadí kořeněnou staročeskými koledami, ostrý zvuk domovního zvonku.

Marie se podívala na svého manžela. V očích měla jasnou otázku: kdo to může být? Baloun jen pokrčil rameny a pak se podíval na prázdné místo u stolu, které bylo podle tradice prostřeno pro nečekaného hosta.

„Vy někoho čekáte?“ zarazila se Jiřina a stočila oči na Marii.

Baloun zavrtěl hlavou. Zvonek opět zacinkal.

„Měl bys jít otevřít,“ vyzvala ho Marie.

Baloun nejprve nejistě kývl – v hlavě pověru o hrobníkově lopatě, pak odložil ubrousek vedle svého talíře a svým lehce houpavým krokem přešel ke dveřím. Když je otevřel, uviděl přátelskou tvář svého mladého kolegy, nadporučíka Jedličky.

„Mildo, co se děje?“ zeptal se překvapeně, ačkoli důvod, proč se tu jeho mladý kolega objevil, mu byl jasný. Ten zvonící telefon. Mezitím uběhlo dvacet minut. Čas akorát na to, aby se Milda dostal ze svého bytu k němu. Je jasné, že kvůli večeři nepřišel.

To už paní Balounová stála mezi dveřmi a zvala nadporučíka dál. Podle výrazu, který četla z jeho tváře, tušila, že její pozvání odmítne.

„Tak se nenech přemlouvat,“ přidal se do těsné chodbičky městského bytu Karel Zeman. Jeho sem přivedla zvědavost.

„Rád bych,“ pokrčil rameny Milda Jedlička, „ale nepůjde to. Došlo k vraždě. Budu potřebovat…“

Kapitán mu skočil do řeči: „Kde?“

„Na Sázavě, v Lázničkách.“

„Kdo je oběť?“ zajímal se Karel Zeman.

„Žena, věk 31 let,“ podíval se do notýsku, který během mluvení vyndal z kapsy u bundy. „Sabina Walterová.“

„Lázničky, není to tam…,“ Marii se vybavily palcové titulky v novinách.

Nadporučík Jedlička přikývl. „Je to velká věc, potřebuji, aby se tam kapitán zajel podívat se mnou.“

Přes Mariin obličej přelétl stín smutku, který se tam objevuje pokaždé, když ví, že její manžel dělá na případu, kdy mu hrozí nebezpečí, přesto tento výraz Baloun nevídal často. O to bolestnější pro něj bylo, když její pohled zachytil.

„Nedá se nic dělat, Marie, budu muset jet.“

Věděla, že to nepočká po večeři, přesto tu možnost nabídla.

„Pospíším si,“ slíbil Baloun a políbil manželku na tvář. „Večer ti to vynahradím. Slibuji.“

Věděla, že lže, přesto kývla. Na rtech se snažila udržet úsměv. „Tak pojďte, Karle, aspoň vy mi neutečete,“ otočila se na vysokého pohledného lékaře. Ale i ten už sahal po kabátě.

„Je mi líto, na svátky jsem vzal službu, aby Klaudie mohla navštívit příbuzné,“ zavrtěl hlavou a očima uhnul na mladého policistu. Jeho poměr s Klaudií už je věc veřejná.

„Chápu, jedete všichni,“ pronesla rezignovaně. Nebyla si jistá, jestli ji víc štvalo, že všichni odejdou a Štědrý večer je tím pádem zkažený, nebo že ho bude muset trávit sama s Jiřinou.

„Omlouvám se, miláčku,“ řekl manžel a políbil ji na čelo. „Věřím, že se tu nudit nebudete.“

„Ne, to jistě ne,“ donutila se k dalšímu falešnému úsměvu. Jak zná holky, třesou se, až po rozbalení dárků vypadnou ven za kamarády. Bude to další Štědrý večer, který stráví sama. Nakonec může být ráda, že přijela Jiřina.

4 Poté co se ozval domovní zvonek a pes pobíhající po zahradě se opět hlasitě rozštěkal, Renata odložila svou sklenku šampaňského, políbila Karla do jeho řídnoucích vlasů a několika tanečními kroky se přesunula k oknu. Měla skvělou náladu a malou špičku. Štědrý večer se dařil podle plánu. Rukou odhrnula záclonu a pokusila se rozeznat osobu stojící u branky.

„Kdo to je?“ zajímal se netrpělivě Karel. Právě se chystal rozbalit svůj dárek. Podle hmatu šlo o pevnou krabičku. Při představě, že jde o drahý dárek, na něj padla sklíčenost.

„To je Ota,“ zvedla ruku a zamávala mu.

„Co tu teď chce?!“ Zvýšil hlas, aby byl slyšet mezi nadšeným rykem svých potomků, kteří právě zkoušeli novou herní sérii Just Dance, kterou objevili pod stromečkem.

Renata neodpověděla, natáhla se po plédu, který měla přehozený přes židli, a šla otevřít. Karel odložil celofánem naparáděný balíček a následoval ji na verandu. Otu má rád, často si spolu dají pivo nebo jen tak klábosí přes plot, přesto neviděl důvod, aby se hrnul na sousedskou návštěvu v době, kdy je většina rodin přecpaná k prasknutí a chce mít zasloužený klid.

„Ahoj, Oto, přišel jsi nám popřát šťastné a veselé?“ zasmála se Renata velmi hlasitě. Stála mezi dveřmi a doufala, že se její hlas donese až k brance. Protože nedostala žádnou odpověď, došlo jí, že bude muset z teplé verandy ven. Nechtělo se jí, proto na něj zavolala znovu: „Dobře, tak já už jdu!“ Protože ji do tváře udeřil chladný proud mokrého větru, přehodila si přes šaty teplý kabát a natáhla se pro deštník. Za svitu malých lampiček, které se rozsvěcely při každém jejím dalším kroku, tak jak se přibližovala k brance, švitořila nesmysly, až si všimla nezvyklého výrazu ve tváři svého souseda. Zarazila se a zeptala se s vážnou tváří: „Co se děje? Stalo se něco?“

„Vykradli nás,“ odpověděl Ota stroze. Nepřekvapilo ji to, nikdy nebyl velký mluvka. Ne v přítomnosti žen. Proto ho měla ráda, ona mluvila a on poslouchal. „Vrátili jsme se od tchyně a všechno je pryč.“

Renata se otočila ke dveřím a očima se dotkla Karlova pohledu. Potom se podívala na sousedovu vilu, tu část, která byla vidět za stromořadím vzrostlých tújí, které jejich parcely dělily. Přišla jí tmavá a strašidelná. „Kde je Helena?! A děti!“ vypálila první otázku, která jí padla na mysl a jako kýbl vody přelila ten žár, který rozpálilo půl láhve bublinek.

Na Otově hranaté tváři se objevil nepatrný úsměv, který okamžitě vystřídala křeč. „Helena se i s dětmi zamkla v autě. Jsou,“ ukázal za sebe.

Renata se vyklonila z branky a všimla si černé Tesly, která stála dobrých dvacet metrů od ní, těsně před vjezdem do sousedových vrat. Za čelním sklem vozu rozeznala rysy své kamarádky. „Jsou v pořádku?“ Přitáhla si kabát těsněji k tělu. Vtíravý chlad jí pronikal do morku kostí.

„Jo, nejspíš jo. Jsou hodně vyděšené. Když jsme přijeli, ovladač k vratům nefungoval, myslel jsem, že se mi vybila baterka, tak jsem vylezl z auta a otevřel. Jenomže nefungoval ani spínač k vratům od garáže. To už mi přišlo divné. Šel jsem se na to podívat a zjistil jsem, že je vypojený centrální bezpečnostní systém. Divný co? Myslel jsem, že Helena zapomněla zakódovat, ale ta přísahala, že dům zabezpečila…“

Karel je ze dveří pozoroval, ale o čem mluví, neslyšel. Napadlo ho, že by měl sejít za nimi, ale do deště se mu příliš nechtělo. „Pojď dál,“ zařval. Ti dva jako by ho neslyšeli.

„Vešel jsem do garáže, stačilo strčit do vrat a otevřely se. Chtěl jsem rozsvítit, ale světla nefungovala. V té chvíli mi došlo, o co jde.“

Renata kývla. Podobné historky slýchá až příliš často.

„Řekl jsem Heleně, ať zůstane s dětmi venku. Myslela si, že jde o nějaký vánoční fór. Překvápko, ale…“

„Co tady mrznete?“ Karlova vysoká postava v zeleném pracovním pršiplášti se přidala k nim. Oblek, který měl stále na sobě, mu rýsoval ještě širší ramena, než měl.

„Představ si, Otu a Helenu vykradli,“ informovala ho Renata.

„Už jste volali policii?“ zeptal se Karel prakticky.

„Měli by dorazit do půl hodiny.“

„Dojdi pro Helenu a děti, počkáte u nás,“ navrhl Karel okamžitě.

Ota souhlasil. Došel pro manželku a děti a všichni čtyři s vděkem přijali sousedovu pohostinnost. Helena plakala. Červený nos si neustále utírala do kapesníku, slzy jí rozmáčely řasenku. Přesto z ní vyzařovala nevšední krása, jako když se jen tak procházela po zahradě a Renata jí tiše záviděla.

Když si sedli k jídelnímu stolu, Renata jim nabídla zbytky štědrovečerní večeře, vánočku a cukroví, ale nikdo neměl chuť. Jen děti si vzaly sladkosti. Nicméně víno Helena neodmítla. Zatímco Renata plnila skleničky a všech pět dětí uvolněně skákalo před obrazovkou u Just Dance, Ota pokračoval s líčením situace.

„V garáži mám rybářský nůž a taky baterku. Vzal jsem si baterku a radši i tu kudlu a prošel jsem dům…“

„Sám!“ řekla popuzeně Helena. „Jsi blázen, jestli si myslíš, že by ses ubránil!“

„Měl jsi mi zavolat,“ reagoval Karel.

Helena se podívala na Karla. Jeho si dovede představit, jak se s někým pere, ale svého nevelkého manžela, jehož největším výkonem je, když dvakrát do roka poseká trávník – a to ho ještě musí přemlouvat, rozhodně ne. „Já jsem mu říkala, ať dovnitř nechodí, ale on si nedal říct,“ pohodila blonďatou hřívou. „Ty nemáš rozum! Mohli tam být, mohli tě zabít!“ obořila se na svého manžela. Představa, že by o něj přišla, pro ni byla nemyslitelná.