Copyright © Jojo Moyes 2003

All rights reserved

Translation © Lucie Mikolajková 2018

ISBN 978-80-249-5330-4

Obsah

Prolog

1. část

1

2

3

4

5

6

7

8

2. část

9

10

11

12

13

14

3. část

15

16

17

18

19

20

Epilog

Poděkování

Charlesi Arthurovi a Cathy Runcimanové

„Každý má v sobě zavřenou minulost jako listy knihy, kterou zná zpaměti;

a jeho přátelé dokážou přečíst jen titul.“

VIRGINIA WOOLFOVÁ

Prolog

Matka mi jednou řekla, že děvče může poznat, koho si vezme za muže, když oloupe jablko tak, aby slupka zůstala v jednom kuse, a tu slupku pak hodí přes rameno za sebe. Poskládá se do nějakého písmena, víš. Tedy aspoň někdy. Maminka tak hrozně moc chtěla, aby to vyšlo, že odmítala připustit, že ta slupka vypadá spíš jako dvojka nebo sedmička, a cucala si z prstu různá B nebo D. I když já jsem ani žádného B. a D. neznala.

Ale s Guyem jsem stejně žádné jablko nepotřebovala. Věděla jsem to od první chvíle, kdy jsem ho spatřila, poznala jsem ho tak jasně, jako znám vlastní jméno. Věděla jsem, že tahle tvář mě odvede od mé rodiny, že mě bude milovat a zbožňovat, že spolu budeme mít nádherné děti. Na tuhle tvář budu beze slova hledět, až bude recitovat svatební slib. Tuhle tvář spatřím každé ráno jako první a tahle tvář bude to poslední, co mě bude provázet do spánku, až sladce zavane noc.

Věděl to i on? Jistěže věděl. On mě zachránil, víš. Jako rytíř, až na to, že místo zářivé zbroje měl blátem pocákané šaty. Rytíř, který se zjevil z temnoty a vyvedl mě na světlo. Tedy on mě spíš zavedl do nádražní čekárny, ale na tom nezáleží. Čekala jsem tenkrát na poslední vlak a ti vojáci mě začali obtěžovat. Byla jsem na večírku se svým šéfem a jeho ženou a můj pravidelný vlak mi ujel. Ti vojáci byli hrozně opilí a pořád do mě hučeli a nedali si říct, i když já dobře věděla, že s branci nemám co mluvit, a tak jsem se od nich držela co nejdál a usadila jsem se na lavičku úplně v rohu. Ale oni se na mě tlačili pořád víc a víc a pak po mně jeden z nich začal chmatat, dělal, jako že je to nějaká hra, a já jsem dostala hrozný strach, protože bylo pozdě a široko daleko nebyl jediný nosič ani nikdo jiný. A já jim pořád opakovala, ať mě nechají na pokoji, ale oni si nedali říct. Prostě nedali. A potom se ten největší z nich – vypadal hrozně surově – na mě najednou namáčkl, byl takový celý zarostlý a ohavný a z pusy mu páchlo, a prý že si to se mnou rozdá, ať se mi to líbí, nebo ne. A já jsem samozřejmě chtěla křičet, ale představ si, vůbec to nešlo, byla jsem úplně ztuhlá strachy.

A potom se zničehonic objevil Guy. Vtrhl do té čekárny a obořil se na toho chlapa, cože si prý myslí, že dělá, a pohrozil mu, že ho zmlátí domodra. A pak se jim postavil všem třem a oni začali být sprostí a jeden z nich mu vyhrožoval pěstí, ale nakonec mu jen ještě chvíli nadávali a potom utekli, zbabělci jedni.

A já jsem se celá třásla a bylo mi do pláče a on mě posadil na židli a nabídl, že mi donese sklenku vody, abych se trochu uklidnila. Byl tak hrozně hodný. Tak milý. A pak řekl, že se mnou počká, dokud nepřijede vlak. A taky že počkal.

A právě tenkrát, ve světle těch žlutých nádražních lamp, jsem se mu poprvé podívala do tváře. Myslím doopravdy, pozorně. A v tu chvíli jsem věděla, že je to on. Byl to doopravdy on.

Když jsem to pak pověděla mamince, hned oloupala jablko, jen aby se přesvědčila, a já hodila slupku přes rameno. Mně to připadalo jako F. A maminka dodnes přísahá, že to bylo jasné G. Ale tou dobou už na jablkách dávno nezáleželo.

1. část

1

Freddiemu už se zase udělalo zle. Tentokrát za to podle všeho mohla tráva. Teď z ní bylo zpěněné smaragdově zelené jezírko v koutě u prádelníku, v němž ještě plavala některá celá stébla.

„Kolikrát ti to mám říkat, ty pitomče?“ zaječela Celia, která do toho svinstva právě šlápla letním sandálkem. „Nejsi přece kůň!“

„Ani kráva,“ dodala Sylvia ochotně od kuchyňského stolu, kde si právě pracně vlepovala do výstřižkové knihy obrázky domácích spotřebičů.

„Ani žádné jiné zvíře! Máš jíst chleba, ne trávu. Nebo koláč. Normální věci!“ Celia si stáhla botu, uchopila ji palcem a ukazovákem a zanesla nad kuchyňský dřez. „Fujtajbl. Ty jsi tak nechutný! Proč to pořád děláš? Maminko, řekni mu něco! Aspoň by si to po sobě měl uklidit.“

„Tak si to utři, Fredericku, ano?“ Paní Holdenová seděla v křesle s vysokým opěradlem u krbu a hledala v novinách, kdy se bude vysílat další díl Dixona z Dock Green. Tenhle seriál jí byl téměř jedinou útěchou od chvíle, kdy se Churchill vzdal úřadu. A také kvůli té nejnovější záležitosti s jejím mužem. I když ona sama pochopitelně přiznávala jen toho Churchilla. S paní Antrobusovou, svěřila se Lottie, viděly všechny díly, a ten pořad byl podle nich prostě báječný. Ona a paní Antrobusová byly ovšem v celé Woodbridge Avenue jediné, kdo měl doma televizor, a s jistým potěšením informovaly sousedy o jeho programech, které byly v podstatě báječné téměř všechny.

„Ukliď si to laskavě, Freddie! Fuj. Proč zrovna já musím mít bratra, který jí jako dobytek?“

Freddie seděl na podlaze u vyhaslého krbu, jezdil si modrým nákladním autíčkem sem a tam po krbové předložce a nadzvedával jí přitom rohy. „Já nejsem dobytek,“ zamumlal spokojeně. „Bůh nám nařídil, že to máme jíst.“

„Maminko, a teď bere jméno Páně nadarmo!“

„Neměl bys říkat Bůh,“ prohlásila Sylvia rozhodně a přilepila na světlounce fialovou stránku sešitu obrázek mixéru. „Nebo tě za to srazí bleskem.“

„Jsem si jistá, že Bůh nenařídil, abychom jedli zrovna trávu, broučku,“ pronesla paní Holdenová roztržitě. „Celie, zlatíčko, podala bys mi brýle, než půjdeš? Oni ty noviny snad každý den tisknou menším písmem.“

Lottie trpělivě stála u dveří. Dnešní odpoledne bylo hodně únavné a ona už se nemohla dočkat, až půjde ven. Paní Holdenová trvala na tom, že jí Lottie s Celií musejí pomoci napéct sněhové pusinky pro církevní bazar, i když obě pečení úplně nesnášely, a Celia se z toho po deseti minutách zvládla vykroutit s tím, že ji bolí hlava. Takže Lottie pak musela poslouchat, jak paní Holdenová ustaraně běduje nad bílky a cukrem, a předstírat, že nevidí to úzkostné třepotání rukama a oči zalité slzami. Teď už byly ty příšerné zákusky konečně hotové, bezpečně naskládané v plechových krabicích zabalené do pečicího papíru, a jaké překvapení, Celii najednou bolest hlavy zázračně přešla. Celia si znovu obula botu a mávla na Lottie, aby už šla. Přehodila si přes ramena propínací svetřík a bleskově si před zrcadlem upravila vlasy.

„Kam máte namířeno, děvčata?“

„Do kavárny.“

„Do parku.“

Celia a Lottie promluvily zároveň a okamžitě probodly jedna druhou obviňujícím pohledem.

„Jdeme tam i tam,“ prohlásila Celia rozhodně. „Nejdřív do parku, potom na kávu.“

„Jdou se líbat s klukama,“ ozvala se Sylvia, stále ještě skloněná nad knihou. Konec jednoho copu měla strčený v puse. Každou chvíli jí vypadl, hladký a mokrý.

„Hmmmmmmm. Mmm. Mmm. Bleee. Líbání.“

„Dobře, ale nepij jí moc. Dobře víš, že pak děláš nepředloženosti. Lottie, zlato, dohlédni, ať to Celia s tou kávou nepřehání. Dva šálky, ne víc. A do půl sedmé buďte doma.“

„Na náboženství jsme se učili, jak Bůh říká, že země nám bude sloužit za potravu,“ ozval se Freddie a zvedl hlavu.

„A podívej, jak ti z té potravy bylo zle,“ ušklíbla se Celia. „Nechápu, proč ho to nedonutíš uklidit, mami. Jemu projde úplně všechno!“

Paní Holdenová zvedla brýle a pomaličku si je nasadila na nos. Tvářila se jako člověk, který se jen stěží drží na hladině rozbouřeného moře, ale navzdory všem důkazům trvá na tom, že je vlastně na souši. „Freddie, běž za Virginií a řekni jí, ať donese hadr, ano? Budeš moc hodný. A Celie, ty na něj nebuď ohavná, miláčku. Lottie, zlato, uprav si tu blůzku. Máš ji úplně divně. A děvčata, doufám, že nepůjdete okukovat naši novou sousedku. Nechceme přece, aby si myslela, že jsme tady v Merhamu nějaká banda venkovských balíků, co stojí a zírají s otevřenou pusou.“

Na chviličku zavládlo ticho a Lottie si všimla, že Celii jemně zrůžověly uši. Ona sama v těch svých neucítila ani náznak tepla: za ta léta už si umění zapírání vypěstovala dokonale a čelila už mnohem drsnějším výslechům. „Půjdeme z kavárny rovnou domů, paní Holdenová,“ pronesla Lottie pevně. Což mohlo pochopitelně znamenat cokoli.

Byl to den, kdy docházelo k velké výměně osazenstva, kdy sobotním vlakem z nádraží Liverpool Street přijížděli lidé z Londýna a jejich předchůdci se neochotně navraceli zpátky do města, jen nepatrně méně bledí než předtím. V takových dnech se po ulicích míhali chlapci s narychlo stlučenými dřevěnými vozíky, vysoko naloženými zavazadly. Za nimi kráčeli vyčerpaní muži ve svátečních letních oblecích zavěšení do svých manželek a byli rádi, že za pouhých pár pencí mohou zahájit svou každoroční dovolenou ve velkém stylu. Nebo že se přinejmenším nemusejí s kufry do penzionu tahat sami.

Proto si právě tohohle příjezdu téměř nikdo nevšiml a nikdo jej nekomentoval. Tedy až na Celii Holdenovou a Lottie Swiftovou. Ty dvě seděly na lavičce v městském parku s výhledem na dvě a půl míle dlouhé merhamské nábřeží a fascinovaně zíraly na stěhovací vůz, jehož tmavě zelená kapota se téměř ztrácela pod borovicemi a v odpoledním slunci vrhala zářivé odlesky.

Pod nimi se směrem nalevo jako tmavé zuby hřebenu táhly vlnolamy, voda se s odlivem pomaličku stahovala z mokrého písku, na němž se hemžily drobné postavičky a statečně čelily neobvykle prudkému větru. Příjezd Adeline Armandové, usnesly se dívky posléze, byl zhruba stejně významný, jako kdyby dorazila královna ze Sáby. Tedy pokud by se královna ze Sáby rozhodla dorazit v sobotu nejrušnějšího týdne merhamské letní sezóny. Což znamenalo, že všichni – jako například paní Colquhounová, paní Elliottová, majitelky penzionu na Korzu a další –, kdo by za normálních okolností zcela jistě komentovali, tedy spíše komentovaly, výstřednost nově příchozích, již dorazili s nákladním autem plným beden, velkých obrazů, na nichž nejsou ani portréty příbuzenstva, ani koně v trysku, nýbrž velikánské barevné skvrny bez jakéhokoli zjevného řádu, nezřízeným množstvím knih a množstvím artefaktů, jež zcela nepochybně pocházely odněkud z ciziny, teď kupodivu nestáli u branek svých domů a nesledovali neutuchající průvod mířící k prázdnému modernistickému domu na pobřeží. Místo toho stáli frontu v Priceově řeznictví na Marchant Street anebo spěchali na schůzi Sdružení ubytovatelů.

„Paní Hodgesová povídala, že patří do nějaké méně významné královské rodiny. Maďarské nebo tak něco.“

„Nesmysl.“

Celia se podívala na svou přítelkyni a vykulila oči. „Ale patří!

Paní Hodgesová mluvila s paní Anstyovou a ta se zná s tím právníkem nebo kdo to je, co se o ten dům staral, a prý to určitě je nějaká maďarská princezna.“

Roztroušené rodinné skupinky pod nimi si mezi sebou rozparcelovaly pláž a usadily se za vzdouvajícími se pruhovanými větrolamy nebo se uchýlily před ostrým mořským větrem do plážových chatek.

„Armandová není maďarské jméno.“ Lottie si jednou rukou přidržela vlasy, aby ji nešlehaly přes ústa.

„Vážně? A jak to můžeš vědět?“

„Vždyť je to pitomost. Co by asi tak maďarská princezna dělala v Merhamu? Ta by určitě byla v Londýně. Anebo na zámku ve Windsoru. A ne v takovéhle ospalé díře.“

„V Londýně možná, ale ne ve vaší čtvrti,“ pronesla Celia téměř pohrdavým tónem.

„Ne,“ připustila Lottie. „V naší čtvrti ne.“ Ze čtvrti, z níž Lottie pocházela, rozhodně nemohl vzejít nikdo dostatečně exotický. Bylo to východní předměstí, hojně poseté spěšně vybudovanými továrnami, k němuž z jedné strany přiléhala plynárna a z druhé celé lány nevzhledného mokřadu. Když Lottie v prvních letech války evakuovali do Merhamu, musela při dotazech soucitných vesničanů, zda se jí nestýská, potlačovat nevěřícný výraz. Podobně zmateně se tvářili, i když se jí ptali na rodinu. Za čas se raději vyptávat přestali. Po válce se ovšem Lottie na dva roky domů vrátila, avšak po smršti horečných dopisů, jež si vyměňovaly s Celií, a vzhledem k často vyjadřovanému přesvědčení paní Holdenové, že jednak Celii velmi prospěje, když bude mít kamarádku ve svém věku, ale především že se člověk musí snažit trochu prospět svým bližním, není-liž pravda?, pozvali Holdenovi Lottie, aby se vrátila do Merhamu, nejprve vždycky jen na prázdniny, ale její pobyty se postupně prodlužovaly, až nakonec zůstala natrvalo. Dnes už všichni Lottie brali jako dalšího člena rodiny Holdenových; nebyla sice pokrevní příbuzná a nebyla tak docela společensky na úrovni (eastendského přízvuku se člověk jen tak nezbaví), ale její přítomnost v městečku už nikdo nekomentoval. A v Merhamu byli navíc zvyklí na to, že sem lidé přijíždějí, ale už nikdy neodjedou. Moře zkrátka dokázalo divy.

„Nevezmeme něco s sebou? Květiny třeba? Abychom měly záminku, proč tam zajít?“

Lottie bylo jasné, že Celii její jízlivá poznámka mrzí. Věnovala Celii úsměv, při němž odhalila i spodní zuby a byla přesvědčená, že tak vypadá jako Moira Shearerová. „Ale já nemám peníze.“

„Nebudeme je kupovat. Ty přece víš, kde rostou nějaké hezké plané kytky. Mamince jich pořád nosíš hromady.“ V poslední větě zaslechla Lottie nepatrný závan zášti.

Dívky se zvedly z lavičky a vydaly se k okraji parku, kde začínala cestička vedoucí k útesu, lemovaná po jedné straně litinovým zábradlím. Lottie tudy za letních večerů často chodívala, když už na ni věčný hluk a potlačovaná hysterie v domě Holdenových byly moc. Ráda naslouchala křiku racků a chřástalů, kteří kroužili vysoko nad ní, a připomínala si, kdo vlastně je. Paní Holdenová by takové sebezpytování považovala za nepřirozené, anebo přinejmenším za příliš sebestředné, a tak se Lottie raději jistila trháním květin, jejichž drobné svazečky nosila domů. Po téměř deseti letech v cizím domě si ovšem vypěstovala i jistou mazanost, citlivost na možné domácí konflikty, jaké by příslušely dívce mnohem starší než necelých dvacet let. Bylo nakonec poměrně důležité, aby Celia nikdy neměla pocit, že s ní Lottie v čemkoli soupeří.

„Vidělas ty krabice na klobouky, co nosili dovnitř. Muselo jich být aspoň sedm,“ vyhrkla Celia dychtivě a sehnula se pro květinu.

„Co tyhle?“

„Kdepak. Ty za chviličku zvadnou. Natrhej nějaké ty fialové. Tamhle, u toho velikého kamene.“

„Musí mít hromadu peněz. Maminka povídala, že ten dům bude potřebovat spoustu oprav. Mluvila s malíři, prý je uvnitř děsný chlívek. Co se MacPhersonovi odstěhovali do Hampshiru, nikdo tam nebydlel. To už bude kolik, devět let?“

„To nevím. Nikdy jsem MacPhersonovy neviděla.“

„Byli strašně nudní, oba dva. Ona měla devítku nohu, představ si. Paní Anstyová povídala, že tam není jediný pořádný krb. Všechny je někdo vydrancoval.“

„Zahrada je celá zarostlá.“

Celia se prudce zastavila. „Jak to víš?“

„Párkrát jsem tam byla. Chodím tam na procházky.“

„Ty tajnůstkářko jedna! Jak to, žes mě nikdy nevzala s sebou?“

„Ty přece na procházky nikdy chodit nechceš.“ Lottie se zadívala přes Celii na stěhovací vůz a zmocnilo se jí tiché vzrušení. V Merhamu byli na nově příchozí zvyklí – bylo to koneckonců sezónní městečko, jednotlivá roční období odlišovalo právě přibývání návštěvníků, jejichž příjezdy a odjezdy se střídaly stejně jako příliv a odliv –, avšak vyhlídka na to, že tenhle velký dům zase získá obyvatele, naplnila uplynulé dva týdny jakýmsi bezdechým očekáváním.

Celia se znovu vrátila ke květinám. Přerovnávala si je v dlani a vítr jí přitom čechral zlaté vlasy. „Myslím, že otce nenávidím,“ pronesla zničehonic hlasitě s očima upřenýma k obzoru.

Lottie znehybněla. Necítila se povolaná jakkoli komentovat čas, který Henry Holden trávil se svou sekretářkou.

„Maminka je tak nemožná. Radši bude předstírat, že se nic neděje.“ Na chvíli nastalo ticho, přerušované jen drsným křikem racků, kteří se vznášeli nad nimi. „Bože, už se nemůžu dočkat, až odsud vypadnu,“ vyhrkla Celia nakonec.

„Já to tu mám ráda.“

„Jenomže ty se nemusíš dívat, jak ze sebe tvůj otec dělá pitomce.“ Celia se obrátila nazpět k Lottie a napřáhla k ní ruku. „Podívej. Myslíš, že to stačí?“

Lottie se zadívala na květiny. „Vážně tam chceš jít? Jenom abys mohla okukovat její věci?“

„A ty snad ne, matko představená?“

Dívky se na sebe zazubily a rozběhly se nazpět k městskému parku, až za nimi svetříky a sukně zavlály.

Příjezdová cesta k domu Arcadia kdysi bývala kruhová; sousedé, kteří tu ještě zbývali, se dosud pamatovali na procesí dlouhých nízkých automobilů, které s ostrým zakřupáním zastavovaly na štěrku před vchodem, potom v ladném oblouku pokračovaly dál a odjely po silničce pryč. Býval to velmi významný dům, stojící daleko za železničními kolejemi (tohle rozlišení bylo v Merhamu tak důležité, že v inzerátech domů k prodeji či k pronájmu se uvádělo, zda jsou „před“ nebo „za“). Dal jej postavit Anthony Gresham, nejstarší syn Waltona Greshama, po svém návratu z Ameriky, kde vydělal obrovské jmění díky vývoji jedné celkem nezajímavé součásti automobilového motoru, kterou od něj odkoupili General Motors. Nabubřele prohlašoval, že si přál, aby dům vypadal, jako by patřil nějaké filmové hvězdě. Viděl kdysi jeden dům v Santa Monice, jenž patříval jisté slavné herečce z éry němého filmu: byl dlouhý a nízký a bělostný, s velikánskými prosklenými plochami, které střídala menší okénka podobná těm, jaké jsou v lodních kajutách. Ten dům pro něj vyzařoval jakési oslnivé kouzlo, symbolizoval mu nové světy a báječnou zářivou budoucnost (které se paradoxně sám nikdy nedočkal: zemřel v pouhých dvaačtyřiceti letech poté, co jej srazilo auto; rover). Když byl dům konečně dostavěn, jeho modernost některé obyvatele Merhamu šokovala a po straně si stěžovali, že se sem jaksi „nehodí“. Když se pak jeho následující majitelé MacPhersonovi po pár letech odstěhovali a dům zůstal prázdný, některým starousedlíkům se jaksi zvláštně ulevilo, i když nahlas by to neřekli. Teď byla severní část příjezdové cesty úplně zarostlá spletí ostružiníků a bezových keřů, takže končila jako useknutá u branky, jež kdysi ústila na cestičku k moři. Její stav vyvolal značné skřípění převodovek a barvité nadávky řidičů stěhovacích vozů, kteří vyložili poslední náklad a teď se snažili kolem sebe navzájem vycouvat zpátky na silnici, částečně zatarasenou autem, jež vjelo dovnitř za nimi.

Lottie a Celia chvíli nehybně pozorovaly, jak zpocení, zrudlí stěhováci vnášejí do domu poslední kusy nábytku, když vtom vyběhla z domu jakási vysoká žena s dlouhými kaštanovými vlasy

stočenými do přísného drdolu, zamávala klíčky od auta a prosebně vyhrkla: „Vydržte chviličku! Jen moment! Zajedu s ním na zahrádku u kuchyně.“

„Myslíš, že je to ona?“ šeptla Celia, která se z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu schovala za strom.

„Jak to mám vědět?“ Lottie zadržela dech. Celiina náhlá zdrženlivost vyvolala jakýsi ostych i v ní. Přitiskly se k sobě, opatrně vykukovaly zpoza kmene stromu a přidržovaly si široké sukně za sebou, aby jim ve větru nevlály.

Žena se posadila do auta a zadívala se na jednotlivé ovládací prvky, jako by se rozmýšlela, který z nich použít. Potom se úzkostně kousla do spodního rtu, nastartovala motor, chvíli zápolila s řadicí pákou, pak se zhluboka nadechla, auto vystřelilo směrem dozadu a s obludným třeskem se zapasovalo do mřížky chladiče stěhovacího vozu.

Na okamžik bylo ticho, potom jeden z mužů hlasitě zaklel a auto dlouze zatroubilo. Pak žena zvedla hlavu a dívky si uvědomily, že si nejspíš zlomila nos. Krev byla všude – postříkala jí světlounce zelenou halenku, ruce, byla dokonce i na volantu. Žena se na sedadle řidiče prudce napřímila a vypadala poněkud omráčeně. Potom sklopila oči a začala šátrat po něčem, čím by zastavila krvácení.

A vtom už Lottie běžela přes přerostlý trávník a v ruce držela připravený kapesník. „Tady,“ vyhrkla a vztáhla k ženě ruku v témže okamžiku, kdy se kolem auta shluklo několik rozčileně křičících lidí. „Vezměte si to. Zakloňte hlavu.“

Hned za Lottie doběhla Celia a pozorně se podívala na ženinu zakrvácenou tvář. „Dala jste si hroznou ránu,“ podotkla.

Žena si vzala kapesník. „Moc se omlouvám,“ řekla nešťastně řidiči nákladního auta. „Mně to s řadicí pákou prostě nejde.“

„Vy byste neměla řídit vůbec,“ zavrčel mohutný muž, na němž tmavozelená zástěra téměř praskala. V ruce svíral zbytky předního světlometu. „Vždyť jste se ani nekoukla do zrcátka!“

„Myslela jsem, že tam mám jedničku. Jsou se zpátečkou hrozně blízko u sebe.“

„Upadl vám nárazník,“ poznamenala Celia téměř vzrušeně.

„A to auto ani není moje! Ach bože můj.“

„Podívejte se na to světlo! Budu si ho muset nechat celý vyměnit. To mě bude stát čas i peníze.“

„Jistě, samozřejmě,“ přikývla truchlivě.

„Ale no tak, nechte dámu být. Podívejte, jak hrozně si natloukla.“ U dveří auta se náhle objevil tmavovlasý muž ve světlém plátěném obleku. „Prostě mi řekněte, jakou máte škodu, a já to zaplatím. Frances, není vám nic? Nepotřebujete doktora?“

„Vůbec by neměla řídit,“ zopakoval řidič a potřásl hlavou.

„A vy jste neměl stát tak blízko,“ vložila se do toho Lottie, kterou podráždil jeho nezájem o ženino zdraví. Řidič si jí nevšímal.

„Hrozně mě to mrzí,“ zamumlala žena. „Ach bože. Podívejte, jak jsem si zřídila sukni.“

„No tak, kolik? Patnáct šilinků? Libru?“ Mladší muž už odlupoval bankovky ze svazku, který vytáhl z náprsní kapsy. „Tady, vezměte si to. A tady máte ještě pět za tu újmu.“

Řidič se zatvářil usmířeně – nejspíš mu ta dodávka ani nepatřila, pomyslela si Lottie. „No,“ řekl, „ale jo. To asi bude muset stačit.“ Bleskově si strčil peníze do kapsy. Zjevně bystře usoudil, že dělat dál mučedníka by pro něj nemuselo dopadnout nejlépe. „Tak my to teda asi doděláme, no. Pojďte, chlapci.“

„Podívej na tu sukni,“ zašeptala Celia a šťouchla do Lottie. Frances měla na sobě sukni dlouhou až téměř ke kotníkům, s výrazným potiskem vrbových lístků. Působila až zvláštně staromódně. Lottie se zadívala na další části ženina oděvu: boty, jež vypadaly téměř edvardiánsky, a dlouhou šňůru jantarových korálků. „Bohémové!“ šeptla s jakýmsi škodolibým rozjařením.

„Tak pojď, Frances. Půjdeme dovnitř, než zakrvácíš celé auto.“ Mladík si zastrčil cigaretu do koutku úst, jemně uchopil ženu za loket a pomohl jí vystoupit z auta.

Vykročila směrem k domu, ale najednou se prudce otočila. „Ach, ten pěkný kapesník! Úplně jsem vám ho zakrvácela!“ Zarazila se a pohlédla na něj. „Jste odsud? Pojďte dál na trochu čaje. Poprosíme

Marnie, aby ho dala namočit. To je to nejmenší, co vám dlužím. Georgi, zavolal bys prosím Marnie? Mám strach, že bych začala koktat.“

Lottie s Celií se po sobě podívaly.

„To by od vás bylo moc milé,“ ozvala se Celia. Teprve když za sebou zavřely dveře, uvědomila si Lottie, že musely nechat květiny pohozené na cestě.

Když Celia vstoupila do haly, nezdála se už tak sebejistá. Vlastně se zastavila tak prudce, že Lottie, která nedávala pozor, se nosem praštila o její hlavu. Ne že by snad Celia měla nějaký přirozený sklon k váhavosti (její mladší sourozenci jí přezdívali Ostré lokty): zarazil ji velikánský obraz opřený o oblouk zábradlí přímo proti vstupním dveřím. Byla to pastózní olejomalba nahé ležící ženy. Která navíc, jak Lottie usoudila z pózy jejích nohou a rukou, nebyla nijak zdrženlivá.

„Marnie? Marnie, jste tady?“ George vstoupil jako první, ráznými kroky přešel po kamenné dlažbě až k přepravním bednám.

„Marnie, donesla byste trochu teplé vody? Frances se trochu praštila. A můžete přitom udělat čaj? Máme návštěvu.“

Z vedlejší místnosti se ozvala nezřetelná odpověď a potom se zavřely dveře. V domě bez koberců a nábytku se ten zvuk hlasitě rozlehl, odrážel se od kamenných podlah a nesl se téměř prázdným prostorem. Celia popadla Lottie za paži. „Myslíš, že bychom tu měly zůstávat?“ zašeptala. „Připadají mi trochu… ehm… nevázaní.“

Lottie se rozhlédla po domě, zadívala se na stojany s ohromnými obrazy, na srolované koberce naskládané na sobě a opřené o zeď, takže připomínaly postarší shrbené džentlmeny, na africkou dřevořezbu zpodobňující nafouklé ženské břicho. Všechno tu bylo tak jiné než v domech, které znala: byt její matky – stísněný a tmavý, nacpaný dubovým nábytkem a lacinými porcelánovými tretkami, prostoupený štiplavým pachem uhelného prachu a vařené zeleniny, kde člověka neustále rušil hluk dopravy z ulice či děti sousedů, které si hrály před domem; dům Holdenových – velké a pohodlné pseudotudorovské sídlo, jehož hodnota jako by spočívala nejen v tom, co je uvnitř, ale jak má působit navenek. Všechen nábytek byl zděděný a muselo se s ním zacházet s nábožnou úctou – možná mnohem lépe než s jeho obyvateli. Nesměly se na něj stavět hrnečky, děti do něj měly zakázáno vrážet. Jak prohlašovala paní Holdenová, měl se všechen „předat dál“, jako by současné osazenstvo domu bylo pouze strážci těch kusů dřeva. Jejich dům byl trvale přizpůsobován pro jiné lidi, vyzdobený „pro dámy“, dokonale uklizený pro pana Holdena, „až přijde domů“, a paní Holdenová jako by byla jen malé zrníčko písku, které se marně a zoufale snaží ubránit přílivu nepořádku.

A teď tu byl tenhle dům – bělostný, zářivý, odlišný, podivně hranatý, s dlouhými, nízkými a neprůhlednými okny, která se střídala s kulatými okénky, z nichž bylo vidět na moře, a uvnitř toho všeho ta neuvěřitelně různorodá, chaoticky rozestavená hromada exotických pokladů. Místo, kde každý předmět vyprávěl nějaký příběh a měl zajímavý původ kdesi v cizích zemích. Lottie vdechovala vůni domu: slaný vzduch, jenž se za ta léta vsákl do zdí, překrytý pachem čerstvé malby. Všechno to bylo podivně opojné. „Dát si čaj nám nic neudělá. Nebo snad ano?“

Celia se zarazila a pátravě se jí zahleděla do tváře. „Jenom to neříkej mamince. Vyváděla by.“

Následovaly truchlivou Frances do hlavního salonu, zaplaveného světlem linoucím se dovnitř čtyřmi okny orientovanými směrem k zálivu, přičemž prostřední dvě kopírovala svou křivkou polokruhovou zeď. U nejvzdálenějšího okna vpravo se dva muži mořili s konzolí a těžkými závěsy, zatímco v levém rohu klečela mladá žena a skládala do knihovny s prosklenými dvířky dlouhé řady knih.

„To auto je Julianovo, a je úplně nové. Ten bude tak zuřit! Měla jsem tě nechat, abys s ním popojel sám.“ Frances se složila na židli a podívala se na kapesník, zda na něm není další čerstvá krev.

George jí šel nalít velkou sklenici brandy. „Já to s Julianem vyřídím. Co ten nos? Vypadáš, jako by tě namaloval Picasso, zlato. Myslíš, že budeš potřebovat doktora? Adeline? Znáš nějakého doktora?“

„Můj otec je lékař,“ ozvala se Celia. „Mohla bych ho zavolat, kdybyste chtěli.“

Teprve po několika vteřinách si Lottie všimla třetí ženy. Seděla dokonale vzpřímená uprostřed malé pohovky, nohy zkřížené v kotnících a ruce sepjaté před sebou, jako by se jí ten horečný chaos kolem vůbec netýkal. Vlasy temně modročerné jako havraní křídla měla přihlazené k hlavě v hladkých vlnách a na sobě měla červené šaty z orientálního hedvábí, nemoderně dlouhé a přiléhavé, a přes ně kabátek, na němž se svým měňavým peřím pyšnili vyšívaní pávi. Veliké tmavé oči jí lemovaly tmavé linky a ruce měla drobné jako dítě. Seděla tak nehybně, že když sklonila hlavu na pozdrav, Lottie leknutím téměř nadskočila.

„Vy jste ale úžasné! Páni, Georgi, takové skautky jsi nám objevil!“ Žena se usmála, zvolna a líbezně, jako někdo, kdo nepřestává být životem okouzlen. Mluvila se zvláštním přízvukem, možná francouzským, ale rozhodně cizím. Hlas měla hluboký a zastřený a zazníval v něm jakýsi pobavený tón. Její šaty i líčení – to všechno bylo neskutečné. Přesahovala veškerou zkušenost, dokonce i pro někoho, kdo vyrůstal na více místech než jen na kousku anglického pobřeží od Merhamu k Walton-on-the-Naze. Lottie stála jako přimražená. Podívala se po Celii a zjistila, že ta se tváří úplně stejně vytřeštěně jako ona.

„Adeline! Tohle je – ach bože, já se vás ani nezeptala na jména!“ vyhrkla Frances a ruka jí vylétla k ústům.

„Celia Holdenová. A Lottie Swiftová,“ ozvala se Celia a dělala přitom cosi divného s nohama. „Bydlíme na druhé straně parku. Na Woodbridge Avenue.“

„Děvčata byla tak laskavá, že mi půjčila kapesník,“ informovala Frances. „Hrozně jsem jim ho zřídila.“

„Ale chudinko moje malá!“ Adeline uchopila Frances za ruku. Lottie je pozorovala a čekala, že přijde útěšný stisk, uklidňující poplácání. Místo toho Adeline ruku jemně pohladila, potom si ji zvedla k rubínově rudým ústům a před zraky všech, bez sebemenšího náznaku studu, se k ní pomaličku sklonila a políbila ji. „To je ale hrůza!“

Na okamžik bylo ticho.

„Ach Adeline,“ hlesla Frances nešťastně a ruku odtáhla.

Lottie to prapodivně důvěrné gesto tak vyrazilo dech, že se ani neodvážila podívat po Celii.

Ale potom se Adeline po kratičké odmlce rozhlédla po místnosti a tvář se jí rozzářila oslnivým úsměvem. „Georgi, já ti to ještě neřekla! Není to úžasné? Sebastian nám poslal ze Suffolku artyčoky a čejčí vajíčka! Můžeme si je dát k večeři.“

„Bohu díky!“ George došel k mužům u okna a začal jim pomáhat držet konzoli. „Na rybu a hranolky už vážně nemám náladu.“

„Nebuď takový snob, drahoušku. Tady dělají rybu s hranolky určitě skvělou – není to tak, děvčata?“

„Tak to vážně nevíme,“ řekla Celia spěšně. „My jíme jen ve slušných restauracích.“

Lottie se musela kousnout do rtu, když si vzpomněla, jak obě minulou sobotu seděly s bratry Westerhouseovými na nábřežní hrázi a jedly rybu z umaštěného novinového papíru.

„No samozřejmě,“ pronesla Adeline. Hlas měla hluboký, ospalý, s jemným přízvukem. „Jak se sluší a patří. Ale děvčata! Musíte mi něco povědět. Co je na Merhamu úplně nejlepší?“

Celia s Lottie se po sobě bezradně podívaly.

„Moc toho tady není,“ začala Celia. „Vlastně je tu dost nuda. Je tady tenisový klub, ale ten se na zimu zavírá. A máme tu kino, ale promítač je každou chvíli nemocný a nikdo jiný to obsluhovat nezvládne. Jestli chcete něco opravdu moderního, musíte do Londýna. Tak to dělá většina místních. Tedy pokud si chceme udělat opravdu příjemný večer – třeba jít do divadla, nebo do nějaké opravdu prvotřídní restaurace –“ Celia drmolila příliš rychle, jak se snažila působit nonšalantně, ale zakoktávala se u vlastních výmyslů.

Lottie pohlédla Adeline do tváře, všimla si, jak jí zaujatý úsměv mizí z tváře a místo něj se objevuje téměř bezvýrazný pohled, a přemohl ji strach, že je tahle žena brzy úplně odepíše. „Moře,“ pronesla nenadále a prudce.

Adeline se k ní obrátila a mírně povytáhla obočí.

„Moře,“ zopakovala Lottie a snažila se nevšímat si Celiina zuřivého výrazu. „Že můžete žít hned u něj, chci říct. To je to nejlepší. Pořád ho slyšíte někde v pozadí, cítíte ho, můžete se procházet po břehu a vidět, jak je země zakřivená… a když se na něj zadíváte, víte, že pod hladinou se toho děje spousta, co nikdy nespatříme a nikdy se o tom nedozvíme. Je to taková velikánská záhada, kterou máme přímo pod nosem… A taky bouře. Když se vlny valí až přes vlnolam a vítr se opírá do stromů tak prudce, že se ohýbají jako stébla trávy, a vy to můžete pozorovat zevnitř, kde je teplo a útulno a sucho…“ Náhle znejistěla, když zahlédla Celiinu pobouřenou tvář. „No, já to mám prostě ráda.“

Její dech zněl v nastalém tichu nepřirozeně hlasitě.

„To zní úplně skvěle,“ pronesla Adeline a protáhla poslední slovo s pohledem upřeným na Lottie, až se dívka zarděla. „Už teď jsem ráda, že jsme sem přijeli.“

„A jak moc tu dodávku zničila? Myslíš, že ji přivezou k tátovi?“ Joe posunul prázdný hrnek od kávy přes umakartový pult. Tvářil se vážně. Ovšem Joe se vlastně nikdy netvářil jinak než vážně. Jeho zasmušilé oči, které vždycky jako by v uctivém znepokojení hleděly vzhůru, vypadaly v jeho pihovaté, zdravě ruměné tváři poněkud nepatřičně.

„To nevím, Joe. Bylo to jenom rozbité světlo, myslím.“

„Dobře, ale stejně bude potřebovat vyměnit.“

Za ním, částečně přehlušený šoupáním židlí a cinkáním laciného nádobí, se ozýval hlas Almy Coganové, která zpívala o „Muži mých snů“. Lottie podrážděně pohlédla do zcela nesnové tváře svého společníka a litovala, že se o návštěvě u Adeline Armandové vůbec zmínila. Joe se vždycky vyptával na ty nejméně podstatné věci. A obvykle se mu přitom povedlo nějak zavést řeč zpátky na otcovu autodílnu. Jako jediný syn měl Joe ten upadající podnik jednou zdědit, a už teď ho ten ohromný odkaz tížil jako prince regenta následnictví trůnu. Lottie doufala, že když se mu s tím neobyčejným zážitkem svěří, možná i jeho ti zvláštní exotičtí lidé a ten dům připomínající obrovský parník ohromí stejně jako ji. Že třeba i on se na okamžik dokáže vymanit z pevně sevřeného světa merhamských společenských omezení. Jenže Joe se dokázal soustředit jen na věci všední a nudné a jeho představivost se omezovala výhradně na běžné domácí záležitosti ( Jak mohla služebná dělat čaj, když tam teprve stěhovali kufry a bedny? A které světlo ta ženská vlastně rozbila? Nebolela je hlava z toho pachu čerstvé barvy?). Lottie byla jednak čím dál podrážděnější, že mu o tom vůbec říkala, a zároveň byla v hrozném pokušení popsat mu dopodrobna ten obraz nahé ženy, jen aby ho přiměla se červenat. Přivodit Joeovi ruměnec ve tvářích bylo neobyčejně snadné.

Ráda by to byla probrala s Celií. Jenomže Celia se s Lottie nebavila. Nepromluvila s ní od jejich společné cesty domů, během níž toho ovšem namluvila až moc. „Tos mě před těmi lidmi chtěla schválně ztrapnit? Lottie! Nemůžu uvěřit, žes začala mlít všechny ty nesmysly o moři! Jako kdyby ti záleželo na tom, že v něm někde plavou ryby – vždyť sama plavat ani neumíš!“

Lottie by se s ní ráda bavila o tom, odkud se berou maďarské princezny a jak Adeline políbila Frances ruku, jako když nápadník líbá ručku své vyvolené, a jak s nimi je asi spřízněný George (nechoval se, jako by byl manžel jedné z nich, na to jim oběma věnoval až příliš velkou pozornost). Chtěla si povídat o tom, jak přesto, že v domě bylo tolik práce a naprostý zmatek, seděla tam Adeline na pohovce, jako by neměla na práci nic než dívat se, jak den plyne.

Jenomže Celia byla teď zabraná do hovoru s Betty Croftovou, s níž probíraly možný výlet do Londýna ještě před koncem léta. A tak Lottie jen seděla a čekala, až se zrovna tahle letní bouřka přežene.

Celii ovšem Lottiino přerušení zjevně podráždilo mnohem víc, než vůbec dala najevo. Odpoledne plynulo, venku temněla bouřková mračna a těžkla deštěm, kavárna se plnila neposlušnými dětmi a jejich podrážděnými rodiči, kteří dosud svírali v rukou navlhlé, pískem obalené plážové osušky, a Celia urputně ignorovala veškeré Lottiiny pokusy zapojit se do rozhovoru, jakož i nabídnutý kousek pudinkového koláče, takže dokonce i Betty, která si obvykle pořádnou hádku mezi kamarádkami dokázala vychutnat, začala vypadat poněkud nesvá. Ach bože, pomyslela si Lottie odevzdaně, tak za tohle si to vážně vypiju. „Asi půjdu domů,“ pronesla nahlas s pohledem na kalné zbytky rozpustné kávy na dně svého šálku. „Kazí se počasí.“

Joe se zvedl. „Nemám tě doprovodit? Mám deštník.“

„Jestli chceš.“

Adeline Armandová měla v místnosti, která kdysi zjevně bývala pracovnou, opřený o zeď svůj vlastní portrét. Nebyl to žádný pořádný obraz, byl takový nedotažený a kostrbatý, jako by malíř na svou práci dobře neviděl a musel odhadovat, kam jaký kousek patří. Ale přesto z něj nějak bylo poznat, že je to ona. To ty uhlově černé vlasy. A to zvláštní pousmání.

„V sobotu byla v Clactonu opravdová bouře. Sníh v dubnu, věřila bys tomu?“

A to auto ji vůbec nezajímalo. Dokonce se nechtěla ani podívat, jak moc je poškozené. A ten muž – George – prostě jen odloupl pár bankovek z velkého svazku, jako by se probíral prošlými lístky na autobus.

„Pořád bylo příjemně a slunečno a najednou začaly padat kroupy, semlelo se to během pár hodin. A na pláži byli lidi. Pár se jich nejspíš i koupalo. Počkej, Lottie, vždyť ty mokneš. Pojď, zavěs se do mě.“

Lottie propletla svou paži s Joeovou, potom se ohlédla a natáhla krk, aby zahlédla průčelí Arcadie. Neznala žádný jiný dům, který by byl stejně velkolepý zepředu jako zezadu. Jako by architekt nesnesl pomyšlení, že by snad z některé strany nemusel být pohled na něj tak působivý. „Líbilo by se ti bydlet v takovém domě, Joe?“ Zastavila se a nedbala na padající déšť. Trochu se jí točila hlava, jako by ji odpolední události vyvedly z rovnováhy.

Joe se podíval na ni, pak na dům, a mírně se k ní přitom naklonil, aby stála pod deštníkem. „Podle mě vypadá až moc jako nějaká loď.“

„Ale to je právě záměr, ne? Koneckonců stojí hned u moře.“ Joe se zatvářil znepokojeně, jako by mu něco uniklo.

„Jenom si to představ! Mohl bys dělat, že jsi na nějakém zaoceánském parníku. Prostě si jen tak kloužeš oceánem.“ Zavřela oči a na okamžik úplně zapomněla na hádku s Celií. V duchu viděla samu sebe, jak stojí někde v horním patře. Ta žena měla takové štěstí, mít celý ten prostor jen pro sebe, tolik místa, kde může sedět a snít. „Kdybych ho měla, asi bych byla to nejšťastnější děvče na světě.“

„Já bych rád měl dům s výhledem na záliv.“

Lottie se po něm překvapeně podívala. Joe snad v životě nedal najevo, že by po něčem toužil. Byl to jeden z důvodů, proč byl tak příjemný, byť ne zrovna podnětný společník. „Vážně? A já bych chtěla dům s výhledem na záliv, co by měl okna jako kajutní průzory a velikánskou zahradu.“

Cosi v jejím hlase způsobilo, že se na ni pousmál.

„A velikánské jezírko, kde by mohly plavat labutě,“ dodala povzbudivě.

„A rostla by tam veliká araukárie,“ řekl Joe.

„Jasně!“ zasmála se Lottie. „Araukárie! A šest ložnic, každá s vlastní šatnou.“ Kráčeli pomaličku a tváře jim zrůžověly z jemného deštíku, který sem vítr hnal od moře.

Joe zamyšleně svraštil čelo. „A přístavek na tři auta.“

„Ty a ta tvoje auta! Já bych chtěla velikánský balkon, na který by se dalo vyjít z ložnice a člověk by byl přímo nad mořem.“

„A pod tím plavecký bazén. Takže kdyby sis chtěla zaplavat, stačilo by prostě skočit dolů.“

Lottie se rozesmála. „To bych dělala každé ráno! Ještě v noční košili! Jo! A v přízemí by byla kuchyně, aby mi služebná mohla přichystat snídani hned, jak si zaplavu.“

„A hned u bazénu by byl stolek, u kterého bych mohl sedět a dívat se na tebe.“

„A k němu takový ten slunečník… Cože jsi to –“

Lottie zvolnila krok. Úsměv jí sklouzl z tváře a ona se na něj ostražitě po očku podívala. Možná si to jen představovala, ale měla pocit, jako by jí už nesvíral paži tak pevně, jako by čekal, že se každou chvíli odtáhne. „Ach Joe,“ vzdychla.

Mlčky se ploužili cestičkou nahoru na útes. Nad nimi se vznášel osamělý racek, který na okamžik usedl na zábradlí, navzdory všem důkazům přesvědčený, že se každou chvíli objeví potrava.

Lottie na něj zamávala rukou, jako by ho chtěla odehnat, a vzedmula se v ní nečekaná zuřivost. „Už jsem ti říkala, Joe, že o tohle s tebou nestojím!“

Joe upřeně hleděl přímo před sebe. Tváře mu hořely.

„Mám tě ráda. Hrozně moc. Ale ne takhle. Moc bych si přála, abys toho už nechal.“

„Když já – jenom jsem si myslel, když jsi začala vykládat o tom domě…“

„Byla to jenom hra, Joe! Jenom taková pitomá hra. Ani jeden z nás nebude v životě mít ani z poloviny tak velký dům. Ale no tak. Přestaň trucovat. Nebo budu muset jít zbytek cesty sama.“

Joe se zastavil, pustil ji a otočil se čelem k ní. Vypadal v tu chvíli hrozně mladě, ale vážně a odhodlaně. „Dobře, slibuju, že už s tím přestanu. Ale kdyby sis mě vzala, Lottie, už nikdy by ses nemusela vrátit do Londýna.“

Zvedla oči k deštníku nad sebou, pak jej postrčila zpátky k Joeovi a nechala si na hlavu dopadat mořskou tříšť a jemnou spršku deště. „Já se vdávat nehodlám. A už jsem ti říkala, že se do Londýna nevrátím, Joe. Nikdy.“

2

Paní Colquhounová se zhluboka nadechla, uhladila si předek sukně a kývla na klavíristku. Její pisklavý sopránek se vznesl zaplněným salonem, jako když se špaččí mládě váhavě chystá k prvnímu letu. A pak náhle klesl jako tlustý postřelený bažant, což Sylvii a Freddieho, kteří si našli útočiště za kuchyňskými dveřmi, tak rozesmálo, že se zády sklouzli po dveřích a vzájemně si tiskli ústa, aby se nerozřehtali nahlas.

Lottie se rovněž pokusila potlačit úsměv, který se jí dral na rty.

„Já bych se moc nesmála. Máte s ní zpívat duet na té benefici pro vdovy a sirotky.“

Za těch šest krátkých měsíců od jejich zavedení si „dýchánky“ paní Holdenové získaly jistou proslulost (možná poněkud nechvalnou, tím si nebyl nikdo jist) mezi tou vybranější částí merhamské společnosti. Téměř každý, kdo měl pocit, že něco znamená, se jednou za čtrnáct dní těchto shromáždění zúčastnil. Paní Holdenová je začala pořádat v naději, že se jí do jejich přímořského městečka podaří přinést, jak sama říkala, „trochu kultury“. Dámy měly číst vybrané úryvky z oblíbených knih (tento měsíc padla volba na sebrané spisy George Herberta), případně zahrát na piano, anebo pokud měly dost odvahy, něco zazpívat. Nebyl koneckonců důvod, proč by jejich přítelkyně z města měly naznačovat, že tady v Merhamu se snad žije v nějakém vzduchoprázdnu, že?

Pokud snad při té otázce zazníval naříkavý tón – a že ji pokládala vskutku často –, mohla za to její sestřenice Angela, která žila v Kensingtonu a kdysi v žertu prohodila, že by merhamskému kulturnímu životu velmi prospělo, kdyby se tu vybudovalo molo s promenádou. Po této poznámce se věčný úsměv paní Holdenové viditelně zachvěl v koutcích úst a trvalo několik měsíců, než se odhodlala Angelu zase pozvat.

Vysoká účast ovšem nezaručovala kvalitu, jak ostatně právě dokazovalo pěvecké snažení paní Colquhounové. Několik dam prudce zamrkalo, polklo a upíjelo z šálků čaj poněkud častěji, než bylo nezbytně nutné. Když se paní Colquhounová konečně přiblížila k bolestnému závěru písně, několik z nich se po sobě pokradmu podívalo. Bylo nesmírně obtížné odhadnout, jak upřímný si člověk může dovolit být.

„Tedy, já jsem se s ní ještě nesetkala, ale ona tvrdí, že je herečka,“ pronesla paní Anstyová poté, co utichl váhavý potlesk. „Včera se bavila s Arthurem, když si přišla pro krém na ruce. Byla hodně… ehm, výřečná.“ Nějak se jí podařilo dostat do toho slova jistou nelibost.

Právě kvůli tomuhle sem všechny dámy přišly. Všeobecné klábosení utichlo a několik žen se dychtivě naklonilo nad šálky čaje.

„A je opravdu Maďarka?“

„To neřekla,“ odtušila paní Anstyová a nesmírně si užívala postavení jednomyslně zvoleného mudrce. „Arthur povídal, že na ženu, která toho tolik namluví, o sobě vlastně neřekla skoro nic.“

Dámy se po sobě podívaly a povytáhly obočí, jako by už jen tohle bylo hodno podezření.

„Měla by snad být vdaná. Ale jejího manžela jsem tu ještě v životě nezahlédla,“ informovala paní Chiltonová.

„Nějaký muž tam ovšem bývá často,“ ozvala se paní Colquhounová, dosud zardělá a rozrušená ze svého pěveckého výkonu. Paní Colquhounová byla nicméně rozrušená poměrně často – od doby, kdy se její manžel nevrátil z Koreje, jako by to už nebyla ona. „Moje Judy se ptala jejich služebné, co je zač, a ona prý na to ‚ach, to je přece pan George‘, jako by se tím snad všechno vysvětlovalo.“

„Nosí plátěný oblek. Pořád.“ To byl v očích paní Chiltonové vrchol výstřednosti. Paní Chiltonová byla vdova a majitelka Uplands, jednoho z největších penzionů na Korzu. Tato skutečnost by ji za normálních okolností z dnešního shromáždění vylučovala, avšak jak paní Holdenová vysvětlila Lottie, všichni věděli, že se Sarah Chiltonová provdala pod úroveň, a od smrti svého muže vynakládala nesmírné úsilí, aby si vydobyla lepší postavení. A její penzion byl navíc velice slušný a spořádaný.

„Dámy, mohu ještě někomu nabídnout čaj?“ Paní Holdenová se naklonila ke kuchyňským dveřím, ale snažila se přitom příliš neohnout, neboť jí v tom bránil podvazkový pás. Koupila si ho o číslo menší, svěřila Celia Lottie opovržlivě. Dělal jí na stehnech hluboké rudé rýhy. „Kde je to děvče? Je dneska úplně zmatená.“

„Povídala mojí Judy, že prý sem nechtěla jít. Byli v Londýně, víte. Myslím, že odjížděli dost narychlo.“

„Tedy, mě vůbec nepřekvapuje, že je u divadla. Obléká se hrozně přemrštěně.“

„To je ovšem slabé slovo,“ odfrkla si paní Chiltonová. „Vypadá, jako by vybrakovala nějakému dítěti truhlu se starým šatstvem na hraní.“

Ozval se tlumený smích.

„Však jste ji viděly, ne? To je samé hedvábí a ozdůbky, v jedenáct hodin dopoledne! Minulý týden přišla do pekařství a měla na hlavě pánský klobouk. Takový tralalák! Paní Hattonovou z Promenády to tak vyvedlo z míry, že odešla s půltuctem kremrolí, které si vůbec neobjednala!“

„Ale no tak, dámy,“ ozvala se paní Holdenová, která klepy neměla v lásce. Lottie chovala odjakživa podezření, že je za tím její vcelku opodstatněný strach, že by se jejich předmětem mohla stát i ona sama. „Kdo je na řadě? Sáro, drahoušku, nechtěla jste nám snad přečíst nějakou pěknou báseň od Wordswortha? Anebo snad zase něco z Herberta? Tu o tom koštěti?“

Paní Anstyová opatrně odložila šálek zpět na talířek. „Tedy, já mohu jen říct, že na můj vkus působí až moc… nekonvenčně. Můžete si myslet, že jsem staromódní, ale mám ráda, když mají věci svůj řád. Jeden manžel, děti, žádné časté stěhování sem a tam…“ Z polstrovaných křesílek se jí dostalo hojného přikyvování.

„Co kdybychom si dali ještě George Herberta? ‚Já o stůl praštil, zvolal jsem, už dost.‘ Je to tak?“ Paní Holdenová zapátrala očima po knize na nízkém stolku. „Nikdy si to nezapamatuji přesně. Deirdre, nemáte po ruce výtisk?“

„No, na návštěvu ještě nikoho nepozvala. I když jsem slyšela, že jí tam chodí všelijací lidé!“

„Člověk by čekal aspoň malou společnost. Dokonce i MacPhersonovi aspoň malý večírek uspořádali. To se koneckonců sluší.“

„Nebo možná něco z Byrona?“ hlesla paní Holdenová zoufale.

„Shelleyho? Nemohu si vzpomenout, o kom jsme to mluvili. A kde je vlastně to děvče? Virginie? Virginie!“

Lottie zase tiše vklouzla za dveře. Usilovně se snažila, aby si jí paní Holdenová nevšimla, neboť už několikrát dostala vynadáno, že si až příliš „všímá“. Má sklon dívat se na lidi tak zvláštně, sdělila jí paní Holdenová onehdy. Jsou z toho pak celí nesví. Lottie opáčila, že za to přece nemůže: to už by jí paní Holdenová rovnou mohla vyčíst, že má až příliš rovné vlasy nebo špatný tvar rukou. V skrytu duše si Lottie myslela, že je z toho nejspíš nesvá jen paní Holdenová. Paní Holdenovou ovšem v poslední době vyvádělo z míry zjevně úplně všechno.

Lottie věděla, že se paní Holdenová snaží zabránit řečem o Adeline Armandové, protože je nesvá i z ní. Když se dozvěděla, že se u ní doktor Holden zastavil, aby se podíval Frances na rozbitý nos, začala jí poškubávat brada úplně stejně, jako když oznamoval, že bude večer doma „trochu později“.

Do sousedního pokoje mezitím dveřmi z chodby vstoupila Virginia, aby posbírala nádobí na podnos, a za její přítomnosti se návštěvnice na okamžik odmlčely. Paní Holdenová si téměř slyšitelně vydechla úlevou, začala pobíhat sem a tam a naváděla služebnou od jedné návštěvnice ke druhé.

„Sdružení ubytovatelů má zítra schůzi,“ oznámila paní Chiltonová, když služebná odešla, a otřela si z koutku úst neviditelné drobečky. „Některé členky jsou toho názoru, že bychom všichni měli zvýšit ceny.“

Adeline Armandová byla na okamžik zapomenuta. Přestože dámy přítomné na dýchánku nepatřily k těm, jejichž rodiny závisely na místním turistickém ruchu – paní Chiltonová z nich byla vlastně jediná, která měla nějaké zaměstnání –, jen málo z nich by mohlo říci, že jim pravidelný přísun letních hostů nevylepšuje rodinné příjmy. Lékárna pana Anstyho, krejčovská dílna pana Burtona hned za Korzem, dokonce i pan Colquhoun, který pronajímal své dolní pole výletníkům v karavanech, těm všem šly v letních měsících obchody mnohem lépe, a názory a rozhodnutí výhradně ženského a nesmírně mocného členstva Sdružení ubytovatelů pro ně proto byly nesmírně důležité.

„Někdo říká, že bychom měli jít na deset liber za týden. Tolik si účtují ve Frintonu.“

„Deset liber!“ rozlehlo se místností šeptané zvolání.

„To by pak ale určitě začali jezdit do Waltonu,“ ozvala se paní Colquhounová, která viditelně zbledla. „Ve Waltonu mají navíc nejrůznější atrakce.“

„Musím říct, Deirdre, že jsem s vámi zajedno,“ přisvědčila Sarah Chiltonová. „Osobně si nemyslím, že to projde. A vzhledem k tomu, jak větrné jsme zatím měli jaro, mám za to, že bychom neměli pokoušet štěstí. Ale ve Sdružení s tím zřejmě patřím k menšině.“

„Ovšem deset liber…!“

„Lidé, kteří k nám jezdí, tu nejsou kvůli nějakým atrakcím. Hledají u nás, no… vybranější způsob trávení dovolené.“

„A takoví lidé si to mohou dovolit.“

„V dnešní době si to nemůže dovolit nikdo, Alice. Znáte snad někoho, kdo si může dovolit rozhazovat peníze?“

„Nebudeme se přece bavit o penězích,“ zasáhla paní Holdenová, když se objevila Virginia s konvicí čerstvého čaje. „To je poněkud… vulgární. Necháme dámy ze Sdružení, aby si to vyřešily mezi sebou.

Určitě vědí, jak nejlépe se rozhodnout. Deirdre, povězte, co jste udělala s přídělovými knížkami? Sáro, vám se určitě ulevilo, že už si je hosté nemusí vozit s sebou, že? Já chtěla tu naši hodit do odpadků, ale moje dcera povídala, že bychom si ji prý měli dát zarámovat. Zarámovat! Věřily byste tomu?“

Lottie Swiftová měla tmavé, téměř černé oči a hladké hnědé vlasy, jaké obvykle mívají spíše obyvatelé asijských subkontinentů. V létě se jí pleť opálila až podezřele rychle a v zimě měla sklony k zažloutlosti. Na tom, že je takový barevný typ, byť velmi decentní, velice nežádoucí, by se Lottiina matka a paní Holdenová vzácně shodly, kdyby se tedy spolu někdy potkaly. Zatímco Celia velkoryse viděla poněkud tmavší Vivien Leighovou nebo Jean Simmondsovou, Lottiina matka viděla vždycky jen „míchanou rasu“, nežádoucí upomínku na portugalského námořníka, s nímž se setkala jen krátce, ovšem s dlouholetými následky, když slavila své osmnácté narozeniny nedaleko doků ve východním Tilbury. „Máš otcovu krev,“ říkávala často vyčítavě, jak Lottie rostla. „Bývalo by lepší, kdyby ses byla vypařila spolu s ním.“ A potom k sobě Lottie prudce přitáhla, sevřela ji v dusivém objetí a zase ji stejně příkře odstrčila, jako by tak těsný kontakt nebylo záhodno provozovat v množství větším než malém.

Paní Holdenová se nevyjadřovala tak bez obalu, ale naznačovala, že by si snad Lottie mohla víc protrhávat obočí. A že možná není vhodné, aby Lottie trávila tolik času na slunci, „vzhledem k tomu, jak vždycky ztmavneš. Nechceš přece, aby si lidé mysleli, že jsi nějaká… no… cikánka, nebo tak něco.“ A potom vždycky zmlkla, jako by dostala strach, že toho řekla až moc, a do hlasu se jí vkrádal soucitný tón. Ale Lottie to neuráželo. Těžko se mohla urazit na někoho, koho sama litovala.

Ovšem podle Adeline Armandové nebyla barva Lottiiných očí, pleti a vlasů důkazem jejího druhořadého rasového původu ani nedostatku vychování. Byl to doklad její exotičnosti, kterou se zatím nenaučila vnímat, projev zvláštní, jedinečné krásy. „Frances by tě měla namalovat. Frances, musíš ji namalovat! Ne v těchhle příšerných šatech, v tomhle hrozném serži a bavlně. Kdepak. V něčem zářivém, barevném. V hedvábí. Protože všechno ostatní vždycky přebiješ, moje milá Lottie. Ty tak – planeš, non?“ Mluvila s tak silným přízvukem, že měla Lottie potíž všemu porozumět a netušila, zda ji Adeline zrovna neuráží.

„Spíš planí,“ utrousila Celia, kterou Adelininy postřehy vůbec netěšily. Byla zvyklá, že to ona je vždycky středem pozornosti. O ní samotné Adeline podotkla jen, že je „roztomilá, taková typicky anglická“. Celie se zvlášť dotklo to „typicky“.

„Vypadá jako Frida Kahlo. Nemyslíš, Frances? Ty oči? Sedělas už někdy někomu?“

Lottie na Adeline nechápavě vykulila oči. Někomu sedět? Kde? chtěla se zeptat. Adeline čekala, co jí odpoví.

„Ne,“ přerušila je Celia. „Ale já ano. Nechali jsme se malovat celá rodina, když jsem byla menší. Máme ten obraz v salonu.“

„Ach tak. Rodinný portrét. Jistě je velmi… úctyhodný. A co ty, Lottie? Dala se vaše rodina někdy malovat?“

Lottie se podívala po Celii a v duchu si vybavila obraz své matky, s prsty rozedřenými do krve a potřísněnými od sešívání obuvnické kůže v továrně, jak je po vzoru Susan Holdenové vymalovaná na obrazu zavěšeném nad krbovou římsou. Namísto elegantní pózy s rukama složenýma v klíně by se mračila, rty sevřené do tenké, nespokojené čárky, řídké odbarvené vlasy stažené dozadu dvěma neslušivými vlásenkami po neúspěšném pokusu o ondulaci natáčkami. Lottie by seděla vedle ní s tváří stejně bezvýraznou a očima stejně pozornýma a všímavýma jako vždycky. A tam, kde za rodinou stál pan Holden, by bylo jen velikánské prázdné místo.

„Lottie už svoji rodinu dlouho neviděla, že je to tak, Lotko?“ ozvala se Celia ochranitelským tónem. „Nejspíš si už ani nepamatuješ, jestli jste nějaký rodinný portrét měli.“

Celia dobře věděla, že nejblíž, jak se kdy Lottiina matka dostala k nějakému svému portrétu, byla její fotografie v místních novinách, kde stojí v řadě s ostatními dělnicemi, když se těsně po konci války otevírala továrna na výrobu obuvi. Lottiina matka si tu fotografii tenkrát vystřihla a Lottie ji měla schovanou, i když už byla dávno zažloutlá a křehká a matčina tvář na ní byla tak maličká a nezřetelná, že se ani nedalo říct, zda je to vůbec ona. „Já už vlastně do Londýna nejezdím,“ pronesla pomalu.

Adeline se k ní naklonila. „V tom případě ti musíme pořídit nějaký obraz tady a ty ho můžeš příbuzným ukázat, až je zase uvidíš.“ Dotkla se Lottiiny ruky a Lottie, která až dosud fascinovaně zírala na její výrazně nalíčené oči, leknutím až nadskočila v obavě, že se jí snad Adeline pokusí ruku políbit.

Tohle už byla jejich pátá návštěva v Arcadii a jejich počáteční obavy z těch podivných a možná i nevázaných lidí, kteří zjevně všichni v domě bydleli, se postupně rozplynuly. Nahradila je zvědavost a stále sílící vědomí, že ať se v tomhle domě odehrává cokoli, nemluvě o obrazech nahých žen a neurčitém domácím uspořádání, je to rozhodně mnohem zajímavější než jejich tradiční kratochvíle – procházky do městečka a zpátky, soudcování hádek mezi dětmi nebo zmrzlina či káva v kavárně.

Kdepak, v tomhle domě se něco dělo pořád, jako by se tu neustále odehrávalo nějaké divadelní představení. Nade dveřmi či nad sporákem se vynořovaly zvláštní malované vlysy. Na zdech se objevovaly nedbale připnuté listy papíru popsané nečitelným rukopisem, obvykle rozebírající dílo nějakého malíře či herce. Do domu přicházely exotické pokrmy a potraviny, zasílané lidmi z nejrůznějších honosných sídel po celé zemi. Návštěvníci se stále proměňovali, přicházeli a odcházeli, a až na hlavní skupinku obyvatel málokdy pobyli tak dlouho, aby se vůbec stihli představit.

Dívky tu byly vítané kdykoli. Jednou když dorazily, oblékala Adeline zrovna Frances jako indickou princeznu, zahalila ji do tmavého, zlatem vyšívaného hedvábí a ruce a tvář jí pomalovala složitými znaky. Sama se oblékla za prince, s ozdobným turbanem okázale zdobeným pavím peřím a zhotoveným ze složitě proplétané látky, který byl zjevně pravý. Služebná Marnie se vzdorovitým výrazem přihlížela, jak Adeline potírá Frances kůži studeným čajem, a rozzuřeně oddusala, když dostala příkaz donést mouku Adeline na vlasy, aby vypadaly šedivé. A potom dívky mlčky přihlížely, jak obě ženy zaujímají nejrůznější pózy a hubený mladík, který se poněkud pompézně představil jen slovy „Modottiovská škola“, je při tom fotografoval.

„Musíme se takhle někam vypravit. Třeba do Londýna,“ zavýskla nadšeně Adeline, když si pak prohlížela svůj převlek v zrcadle.

„To by byla ohromná legrace!“

„Něco jako mystifikace na Dreadnoughtu.“

„Cože?“ vyjevila se Celia a na okamžik úplně zapomněla na své dobré vychování. To se jí v Arcadii stávalo často.

„Takový skvělý kanadský žertík, který kdysi zinscenovala Virginia Woolfová. Už před mnoha lety.“ George jen stál opodál a všechno sledoval. Vždycky se jen díval. „S několika přáteli se nalíčili načerno a přijeli do Weymouthu jako habešský císař a jeho dvořané. Nějaký pobočník admirála či někdo takový je přivítal čestnou stráží a provedl je po vlajkové lodi Dreadnought. Bylo z toho ohromné pozdvižení.“

„Ale taky ohromná legrace!“ zvolala Adeline a nadšeně zatleskala. „Ano! Mohly bychom být jako rádža z Rádžastánu a jeho doprovod. A navštívit Walton-on-the-Naze.“ Se smíchem se zatočila, až kolem ní bohatě vyšívaný kabátek poletoval. Takováhle dokázala být často, rozjařená, bezstarostná jako dítě – jako by vůbec nebyla dospělá žena sklánějící se pod břemenem starostí a zodpovědnosti, které se pojily s ženským údělem, ale spíš jako Freddie nebo Sylvia.

„Ach Adeline. Raději nic tak dramatického.“ Frances se zatvářila vyčerpaně. „Vzpomeň si na Calthorpe Street.“

Takováhle byla pořád. Celia se potom svěřila Lottie, že kolikrát vůbec nechápe, o čem je řeč. Nešlo jen o cizí přízvuk. V Arcadii se nikdy nemluvilo o normálních věcech – o dění v městečku, kolik co stojí nebo jaké bude počasí. Věčně se přebíhalo od tématu k tématu, diskutovalo se o spisovatelích a dalších lidech, o nichž Lottie a Celia v životě neslyšely, a všichni na sobě pořád viseli a vzájemně se dotýkali způsobem, který by paní Holdenová nepochybně považovala za skandální. A hádali se. Bože, jak ti se hádali! O Bertrandu Russellovi a jestli by se jaderné zbraně měly zakázat. O poezii. O čemkoli. Když Lottie poprvé vyslechla „debatu“ mezi Frances a Georgem o komsi jménem Giacometti, pustili se do sebe tak divoce a vášnivě, až měla Lottie strach, že George Frances uhodí. Takhle to vždycky končívalo doma, když se matka tímhle tónem hádala s některým ze svých milenců. V domě Holdenových se nehádal nikdy nikdo. Ovšem Frances, obvykle tak tichá a zamlklá, dokázala odrazit veškerou kritiku dotyčného Giacomettiho, s níž na ni George vyrukoval, a nakonec mu oznámila, že jeho potíž je v tom, že potřebuje „zapojit instinkt, ne intelekt“, a odkráčela. A za půl hodiny byla zase zpátky, jako by se vůbec nic nestalo, a zeptala se George, jestli by ji nevzal autem do města.

Jako by se neřídili žádnými běžnými společenskými pravidly. Jednou například Lottie přišla sama a Adeline ji provedla celým domem, předvedla jí velikost a neobvyklý půdorys každé místnosti a nevšímala si přitom navršených knih a zaprášených koberečků, které se dosud povalovaly v koutech. Paní Holdenová by nikdy nedovolila, aby někdo viděl její dům v takovémhle nedokončeném – a často neuklizeném – stavu. Adeline jako by to však ani nevnímala. Když ji Lottie zdráhavě upozornila, že na jednom ze schodišť chybí zábradlí, projevila Adeline jen mírné překvapení a potom tím svým nesrozumitelným přízvukem poznamenala, že to budou muset říct Marnie a ta to zařídí. A co váš manžel? chtěla se Lottie zeptat, ale Adeline už odplula do sousedního pokoje.

A potom tu byl její vztah s Frances: nebyly ani tak jako sestry (rozhodně se nehádaly jako sestry), spíše jako dlouholetý manželský pár: doříkávaly jedna za druhou věty, smály se svým soukromým vtipům a každou chvíli se v rozhovoru stáčely k nějakým nedovysvětleným historkám z míst, která společně navštívily. Adeline říkala všechno a neprozrazovala nic. Když Lottie zpětně přemýšlela o každé návštěvě – což dělala pokaždé, neboť všechny ty barvy a vjemy bylo třeba zpětně pomaličku zpracovat –, uvědomila si, že o Adeline neví o nic víc než při jejich prvním setkání. Její manžel, o němž se dosud vůbec nezmínila jménem, „pracoval v zahraničí“.

„Miláček George“ se věnoval čemusi souvisejícímu s hospodářstvím – „on je úplně skvělý“. („Skvělý milenec, nejspíš,“ poznamenala Celia, která byla mužem v plátěných oblecích zjevně poněkud okouzlena.) Francesino místo v domě zůstalo zcela nevysvětleno, i když si dívky všimly, že na rozdíl od Adeline nenosí snubní prsten. Adeline se Lottie také na nic nevyptávala: jakmile se dozvěděla, co potřebovala – zda ji už někdy někdo maloval, jaké věci se jí líbí –, nejevila žádný další zájem o její životní příběh, její rodiče ani místo ve světě.

Tohle připadalo Lottie nesmírně zvláštní: sama vyrůstala ve dvou domovech, které sice byly v mnoha věcech naprosto odlišné, ale v obou určovala minulost a původ člověka celý jeho další pravděpodobný osud. V Merhamu její postavení v domě znamenalo, že se jí sice dostalo veškerých výhod, na něž měla Celia automatický nárok – vzdělání, výchovy, výživy i ošacení –, avšak obě strany si stále jaksi uvědomovaly, že tyto dary nejsou bezpodmínečné, zvláště nyní, když se Lottie blížila plnoletosti. Mimo domov tu pak byly všechny ty paní Anstyové a Chiltonové a Colquhounové, kterým stačil jeden pohled na něčí minulost a příbuzenské svazky a už mu čistě na jejich základě dokázaly přisuzovat nejrůznější vlastnosti: „Je to Thompson. Ti mají všichni sklony k lenosti.“ „To bylo jasné, že odejde. Její teta utekla dva dny po porodu.“ Nezajímalo je, na čem člověku ve skutečnosti záleží, v co věří. Bylo samozřejmé, že Celia bude jednou z nich navždy, jednoduše proto, že je doktorova dcera, že patří do jedné z nejlepších merhamských rodin, navzdory tomu, že se z ní oficiálně stalo „pěkné kvítko“. Ale kdyby se Lottie jednoho dne obrátila k paní Chiltonové a zeptala se jí, podobně jako to jednou udělala Adeline Armandová, „kdybyste se mohla na jediný den probudit v těle někoho jiného, kdo by to byl?“, navrhla by paní Chiltonová, že by bylo dobré dát Lottie do toho příjemného ústavu v Braintree, kde mají lékaře, kteří si s lidmi jako ona umí poradit… jako třeba s chudinkou paní McGrathovou, která už tam je od doby, co se kvůli svým periodám drobátko pomátla.

Určitě to jsou bohémové, usoudila Lottie, neboť se to slovo právě naučila. A od bohémů se to prostě dá očekávat.

„Mně je jedno, co jsou zač,“ opáčila Celia, „ale rozhodně jsou mnohem zajímavější než ta zdejší hromada nudných sucharů.“

Nestávalo se často, aby byl Joe Bernard středem pozornosti ne jedné, ale hned dvou z těch nejpřitažlivějších mladých dam v Merhamu. Čím déle Adeline Armandová v městečku pobývala, tím větší znepokojení její nekonvenční životní styl vyvolával, a Lottie s Celií byly nuceny vynaložit mnohem větší vynalézavost, aby se na jejich návštěvy u ní nepřišlo. A onoho nedělního odpoledne, kdy se měla konat zahradní slavnost, neměly jinou možnost než povolat na pomoc Joea. Vzhledem k tomu, že doma byly právě přítomny matky téměř všech jejich kamarádek, nemohly se vymluvit, že jdou k některé z nich na návštěvu, a k tomu jim ještě Sylvia v rozzuření nad tím, že Celia nesplnila slib a nedovolila jí pouštět svůj nový gramofon, vyhrožovala, že je bude sledovat a žalovat na ně, jakmile udělají něco jen trochu zakázaného. Joe dostal na odpoledne z autodílny volno, a tak svolil, že pro ně přijede autem a bude předstírat, že je bere na piknik na Bardness Point. Nebyl z toho zrovna nadšený (strašně nerad lhal – červenal se přitom ještě víc než obvykle), avšak Lottie zapojila to, čemu Celia sarkasticky říkala „spalující pohled“, a rázem měla Joea v kapse.

Na rozdíl od závěsy stíněného příšeří v obývacím pokoji paní Holdenové bylo venku nádherně – takové to květnové sobotní odpoledne, které už bylo předzvěstí horkých letních dní, kdy se merhamské ulice plnily loudajícími se rodinkami a plážové míče a pohlednice přetékaly z výloh obchodů až na chodník. Vzduchem se nesl křik rozjařených dětí, vůně cukrové vaty a opalovacího krému. Prudký vítr, jenž až dosud sužoval východní pobřeží, se v posledních dnech uklidnil, čímž se zvedly teploty i nálada a dnešní den poněkud předčasně připomínal opravdové léto. Lottie se vyklonila z okénka a nastavila tvář slunci. I po tolika letech v ní vědomí, že je u moře, vyvolávalo mírné vzrušení.

„A co budeš dělat ty, zatímco my budeme uvnitř, Joe?“ Celia si na zadním sedadle malovala ústa rtěnkou.

Joe překodrcal přes železniční přejezd, který rozděloval městečko na dvě části. Dům Arcadia byl sice vzdušnou čarou od Woodbridge Avenue jen necelou míli, ale dostat se tam po silnici znamenalo, že bylo třeba zajet do města, projet kolem parku a znovu se pak vynořit na klikaté silničce vedoucí kolem pobřeží. „Pojedu na Bardness Point.“

„Cože, sám?“ Celia zaklapla pudřenku. Na rukou měla bílé rukavičky a na sobě zářivě červené šaty s kolovou sukní, v pase až bolestivě přeštípnuté. Stahovací podvazkový pás nepotřebovala, ačkoli ji matka neustále přesvědčovala, že by ho měla nosit: že by prý všechno „náležitě“ udržel.

„Jenom kdyby se mě tvoje matka třeba ptala, jak tam bylo, až se budeme vracet. Budu to potřebovat vědět, abych to nějak nezmotal.“ Lottie náhle bodlo černé svědomí, že ho takhle využívají. „To přece nemusíš, Joe,“ namítla. „Stačí, když nás pak vysadíš před domem. Nebude mít možnost se tě na nic ptát.“

Joeovi vzdorně ztuhla čelist. Dal znamení pravým blinkrem a zabočil na hlavní ulici. „Jenomže když to tak udělám, bude se mě naše máti ptát, proč jsem paní Holdenové nevyřídil pozdravení, a bude z toho celá špatná.“

„Dobrá připomínka, Joe,“ pochválila ho Celia. „A maminka ji určitě taky bude chtít pozdravovat.“

Lottie si byla docela jistá, že paní Holdenová si nic takového přát nebude.

„No a co se tam v tom domě teda bude dít? Kdy vás mám vyzvednout?“

„Je to zahradní slavnost. Nejspíš bude i odpolední čaj, co myslíš, Lotko?“

Lottie si jaksi nedokázala představit, jak v Arcadii servírují piškotový koláč a vdolečky. Nenapadalo ji ovšem, jak jinak by taková zahradní slavnost mohla vypadat. „Asi ano,“ připustila.

„Takže zhruba v půl šesté? Nebo v šest?“

„Půl šesté bude lepší,“ řekla Celia a zamávala na někoho z okénka, potom si ale uvědomila, že je v Joeově autě, a bleskově zase zapadla na zadní sedadlo. „Budeme doma dřív, než maminka začne vyvádět.“

„Máš to u nás, Joe.“

Když dorazili, stála na příjezdové cestě jen dvě auta, což bylo tak nečekaně chabé, že když k tomu Joe něco poznamenal, Celia, už tak podrážděná z nesmírného vzrušení, na něj vyštěkla: „Tak buď rád, že tebe nikdo nepozval.“ Nevrátil jí to, to Joe nikdy nedělal. Ale neusmál se, dokonce ani když mu Lottie při vystupování z auta stiskla paži tak omluvně, jak jen zvládla. Odjel a ani jim nezamával.

„Strašně mi vadí, když se mužský uráží a trucuje,“ utrousila Celia vesele, když zmáčkla tlačítko domovního zvonku. „Doufám, že nebudou kokosové zákusky. Kokos nemůžu ani cítit.“

Lottie bylo poněkud nevolno. Neprahla po společenských akcích zdaleka tolik jako Celia, zejména proto, že jí pořád ještě bylo nepříjemné vysvětlovat svou situaci lidem, kteří ji neznali. Když jednoduše řekla, že žije u Holdenových, nikdy jim to nestačilo. Chtěli vědět proč a jak dlouho už a jestli se jí stýská po matce. Na poslední zahradní slavnosti pořádané paní Holdenovou (ve prospěch Chudých dětí v Africe) udělala chybu a přiznala, že matku už déle než rok neviděla, a následně se zcela proti své vůli stala předmětem všeobecného soucitu.

„Jsou venku,“ oznámila Marnie, která jim přišla otevřít. Tvářila se snad ještě pochmurněji než obvykle, tedy pokud to vůbec bylo možné. „Rukavice potřebovat nebudete,“ zamumlala, když je vedla chodbou, a mávla směrem k zadní části domu.

„Mám si je nechat, nebo sundat?“ zašeptala Celia, když kráčely směrem ke světlu.

Lottie už ale naslouchala hlasům zvenčí a neodpověděla.

Nebyla to žádná běžná zahradní slavnost, to bylo zřejmé okamžitě. Nebyl tu žádný zahradní stan (na tom paní Holdenová trvala vždycky, kdyby náhodou pršelo), žádné stoly na podstavcích. Kam budou servírovat jídlo? pomyslela si Lottie roztržitě a vzápětí si v duchu vynadala, že už uvažuje jako Joe.

Vyšly místo toho na terasu a Marnie jim ukázala schůdky vedoucí na malou soukromou pláž, která končila až u moře. Právě tady se na nejrůznějších dekách a přehozech povalovali účastníci zahradní slavnosti: někteří seděli, jiní leželi, další byli bosí, a všichni byli zabraní do hovoru.

Adeline Armandová seděla na mátově zeleném přehozu z jakési saténově lesklé látky. Na sobě měla letní šaty ze světlounce růžového krepdešínu a bílý klobouk s širokou měkkou krempou, což byl ten nejkonvenčnější oděv, v jakém ji Lottie až dosud spatřila. Seděla ve společnosti tří mužů, včetně George, který seděl napůl ukrytý ve stínu velikého slunečníku, olupoval listy z jakési zvláštní rostliny (artyčok, jak jí Adeline později vysvětlila) a po jednom jí je podával. Frances měla na sobě plavky, takže vyšlo najevo, že má překvapivě štíhlé a pevné tělo. Téměř nahá působila mnohem uvolněněji a sebejistěji než v šatech. Mírně se zakláněla a upřímně se smála něčemu, co jí řekl její společník. Stály tu nejméně čtyři otevřené lahve červeného vína. Nikoho dalšího Lottie nepoznávala. Stála úplně nehybně a v bílých rukavičkách si připadala směšná a přehnaně formální. Celia se vedle ní pokoušela sundat si svoje rukavičky nenápadně za zády.

Vtom George vzhlédl a všiml si jich. „Vítejte na našem malém déjeuner sur l’herbe, děvčata!“ zvolal. „Pojďte si sednout.“

Celia už skopla z nohou boty. Brodila se pískem k Georgeovi a pohupovala přitom boky tak, jak ji to Lottie několikrát zahlédla doma nacvičovat, když si myslela, že se nikdo nedívá.

„Máte hlad?“ zeptala se Frances, která se tvářila neobvykle rozjařeně. „Máme pstruha a moc dobrý bylinkový salát. Nebo studenou kachnu. Aspoň myslím, že jí ještě trochu zbylo.“

„My už jsme jedly, díky,“ odmítla Celia a posadila se. Lottie zůstala stát kousek za ní a v duchu si přála, aby stálo i víc lidí a ona si nepřipadala tak nápadná.

„A co nějaké ovoce? Máme nádherné jahody. Přinesla už je Marnie?“

„Ony nechtějí jídlo. Chtějí se napít,“ prohlásil George a už naléval dvě velikánské číše červeného. „Tady,“ řekl a zvedl jednu ze sklenic proti světlu. „Jedna pro naši Červenou Karkulku.“

Celia sklopila oči ke své sukni a zase je zvedla. Georgeova pozornost ji zjevně těšila.

„Tak na křehký květ mládí!“

„Ach Georgi!“ Jakási plavovlasá žena v obrovských slunečních brýlích se k němu naklonila a poplácala ho po paži. Celia se při tom pohledu celá naježila.

„Však ať si ho užívají, dokud ho mají!“ George měl poněkud skelný pohled a při řeči protahoval samohlásky jako někdo, kdo už pije celý den. „Ví Bůh, že tak nebudou vypadat navždycky.“

Lottie na něj nevěřícně vytřeštila oči.

„Tady Frances to dobře ví. Počkejte za pět let, to už z nich budou boubelaté paničky a za sukni se jich bude držet pár spratečků. Úctyhodné zastánkyně merhamské morální většiny.“

„Nic takového nevím,“ odtušila s úsměvem Frances, posadila se na piknikovou deku a stočila dlouhé nohy pod sebe.

Cosi v Georgeově tónu Lottie znepokojilo. Celia si od něj však sklenku vzala a vyzunkla jí dobrou polovinu, jako by přijímala jeho výzvu. „Já tedy určitě ne,“ zazubila se. „Za pět let už tady určitě nebudu.“