© Janek Sedlář, Lucie Sedlářová, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-923-1

ISBN mobi 978-80-7565-924-8

Žít lehce

Janek Sedlář, Lucie Sedlářová

JOTA/2021

Poděkování

Cesta, na kterou se s námi prostřednictvím této knihy vydáte, by nebyla možná bez lidí, kteří naše putování podpořili. Dělo se tak v průběhu celé naší cesty v různých formách přímo i nepřímo. Není tak možné v tomto poděkování obsáhnout spravedlivě všechny, a tak hned na začátku děkujeme absolutně všem. Toto poděkování patří taky všem lidem, kteří nám pomohli v období, kdy jsme vyhořeli. Dostalo se nám velmi příjemné pozornosti, finanční a psychické podpory v momentě, kdy jsme to opravdu potřebovali. Děkujeme!

Hned poté děkujeme sami sobě a našim dětem Kvidovi a Jasmínce, že jsme si tuto cestu dovolili a rozhodli se, že budeme svůj sen realizovat. Toto rozhodnutí nás obrovsky obohatilo a pevně věříme, že obohatí i vás, čtenáře, protože sdílení je jeden z důvodů, proč to všechno děláme.

Konkrétně děkujeme Lubošovi a Aleně Sedlářovým, Jankovým rodičům, za finanční podporu a důvěru v naše rozhodnutí v začátcích naší cesty. Děkujeme Vladaně Navrátilové, Lucčině mamince, že nás podpořila na naší cestě karavanem i přesto, že to znamenalo, že neuvidí svá milovaná vnoučata delší dobu. Díky za to, že jsi tak úžasná babička a předáváš svým vnoučatům to nejlepší ze sebe. Děkujeme Evě a Jirkovi Výletovým, Lucčině tetě a strýcovi, že nám pomohli s uskladněním věcí, které se nám do karavanu nevešly. Jirkovi navíc děkujeme za servisování našeho domova na kolech.

Manželům Suchánkovým za vstřícné přijetí, za možnost užívat jejich prostoru jako zázemí a za propojení s ostatními účastníky našich dokumentárních příběhů. Děkujeme Jožkovi a Šárce za opravdové přátelství, otevřenost srdcí a nikdy nekončící životní inspiraci. Manželům Ježíkovým, Janě a Honzovi, děkujeme z celého srdce za neoficiální adopci celé naší rodiny. Jste pro nás příjemným a pevným opěrným bodem na naší cestě životem. Děkujeme taky Jakubovi a Helence Ježíkovým za propojení, přijetí do kruhu svých přátel a pomoc různého druhu.

Obrovský díky patří Romanovi, díky kterému jsme objevili, že ráj na zemi je možný. Děkujeme za jeho otevřenost a srdečnost, která léčí.

Toničce a Honzovi děkujeme za přijetí na Potočném a ochotu sdílet svůj životní příběh plný odvahy a učení.

Manželům Karvašovým děkujeme za inspiraci, otevřenost, rodinnou pohostinnost a přátelství na stejné vlně. Krajině Valašska děkujeme za její energii a důležitost pocitu domova, který tu žijeme. Děkujeme farnímu sboru na Velké Lhotě, že je shovívavý a láskyplný k našemu bytí. Děkujeme všem rodinám, se kterými se na faře potkáváme a které nás podporují. Je to opravdu moc příjemné, děkujeme.

Děkujeme Kubovi Krškovi za přijetí, otevřenost a společné fungování v začátcích naší cesty. Velké poděkování patří taky Tomáši Fraňkovi, díky kterému se nám stala Jagava farma druhým domovem. Za jeho přátelství a odvahu nebát se dělat velké věci. Děkujeme také Dorinovi za jeho nekonečnou chuť pomáhat.

Manželům Matějkovým, které mnohé znáte ze Síly pro život za otevřenou náruč, pohodu a přátelské sdílení jejich života. Jarovi a Lence Žůrkovým za jejich čisté, otevřené přátelství, opravdovost, propojení našich dětí a Jarovi srdečné díky za darovaný papírek, na kterém byl náš pozemek, kde nyní tvoříme a realizujeme náš sen. Děkujeme manželům Ticháčkovým za přátelský prodej pozemku, nyní našeho místa pro život. Majce Jordánové, která nám ochotně pomohla vyřídit veškeré papírování spojené s nákupem pozemku.

Ondrovi Landovi děkujeme za sdílení svého jedinečného a odvážného způsobu života, který je plný objevování a zkoušení toho, co je možné. Janek přidává poděkování za zážitek sauny pod hvězdným, zimním, rumunským nebem.

Děkujeme Jardovi Duškovi za jeho odvahu, sílu, otevřené srdce, přijetí a sdílení našeho příběhu v Duši K, díky tomu se informace o tom, jak žít svůj sen, dostávají k těm správným lidem. Děkujeme taky všem lidem, kteří podpořili náš projekt v začátcích na Hithitu.

Velké poděkování patří taky Daliborovi a Ivetě Trojanovým za přijetí u nich doma s celým karavanem i dětmi, děkujeme z celého srdce za naše dlouholeté přátelství, které stálo i u zrodu našeho manželství.

Děkuji firmě Olympus za jejich skvělou fototechniku, kterou už třetím rokem s radostí používám ve své tvorbě jak k focení, tak k natáčení. Jmenovitě děkuji Marku Ondráčkovi a Tomáši Viktorovi. Díky za váš otevřený a přátelský přístup, kterého si v dnešní době obzvlášť cením.

V našem vědomí děkujeme opravdu všem lidem, kteří se stali součástí našeho putování, a přejeme příjemné a inspirativní čtení s otevřenou myslí.

Děkujeme také Nakladatelství JOTA za příjemnou a otevřenou spolupráci při tvorbě této knihy, jmenovitě Zdeňce Ondráškové za její citlivý přístup k textu, díky kterému se vám bude kniha číst ještě lépe.

Sedím v lotosové pozici doma na zemi v Jestřabicích. Svíčka do kruhu osvětluje prostor kolem mě. Pozoruju v tichosti její plamen. Lucka s Jasmínkou už tiše spí. Je to asi půl roku, co jsem se rozhodl opustit své zaměstnání v reklamním studiu, kam jsem chodil jen ze setrvačnosti, v práci samotné jsem neviděl smysl. Nebyl jsem s ní v souladu. Tehdy jsem udělal důležité rozhodnutí – dal jsem výpověď. Tečka za jednou kapitolou. Chtěl jsem dělat, co mě baví. Tvořit a naplno se věnovat fotografii. Cítil jsem, že to zvládnu. Bylo to odvážné rozhodnutí a jsem rád, že jsem to udělal. Vykročil jsem tehdy za svým snem. Ostatně to je taky jeden z důvodů, proč sedím na zemi se zkříženýma nohama a chystám se na vizualizaci naší budoucnosti. Teď ještě netuším, jak důležitý tento okamžik pro mě a naši rodinu bude. Vysílám tedy silné přání, které není úplně konkrétní, a zní takto: „Ať mi přijde do života to, co je potřeba pro mě, náš vývoj a naše další směřování, aby vše bylo v souladu s naším vyšším záměrem a duší.“

Tou dobou se už několik měsíců s Lucií bavíme o tom, že z Jestřabic chceme odejít. Necítíme se tu dobře, ale nejsme schopni se rozhýbat a udělat první krok. Proto vysílám toto silné přání. Není to jen tak do větru. Je to přímo ze srdce a silně procítěné. Odpověď vesmíru přichází za pár týdnů. Odjíždím fotit portréty a doma holkám zatápím v kamnech, aby po příjezdu měly teploučko. Z tohoto dobře myšleného aktu řízením osudu vzniká požár. Je to „bezpečnostní požár“, protože v domě nikdo není. A dějí se věci. Protože oheň nemá dostatek vzduchu, sám se uhasí. Výsledkem je kompletně černý interiér domu. Všechno je kontaminované a musí se vyhodit. Totální restart a očista od věcí. Fotky, moje fotky! – to je první, co mě napadá, když přijíždím na místo činu, kde blikají světla hasičských aut, ale nemají co hasit – bohudík. Díky tomu z mého vybavení nekape voda a zdá se být skoro nezničené. Až na ne zrovna levný grafický monitor, jehož plastové části jsou roztavené. Ale počítač to díky inženýrům ze Silicon Valley zázrakem přežil. Jen se mu vymění klávesnice a bude v pořádku. Disk, ve kterém jsou uloženy všechny fotografie, je na tom o poznání hůř. Několik týdnů netrpělivě čekám, jak to s diskem dopadne. Mám na něm uložené všechny své fotografie přírody, lesů, luk a hor. Fotografie, které nás živí. Celkem více než pět let práce. Nakonec mi ve specializovaném centru v Bratislavě po analýze sdělují, že všechna data zachrání, ale bude to nějakou dobu trvat.

Výsledek požáru je prostý. Jsme ze dne na den vystěhovaní a lehčí o všechny naše věci. To, co nám trvalo tak dlouho, všechno to rozhodování, kdy odejít z Jestřabic a jak, se odehrálo během pár hodin požáru. Následující dny se nezastavím. Celá situace mě aktivizuje a cítím se živý víc než kdy předtím. Rozhodl jsem se, že celou situaci využiju v náš prospěch. Jasně, můžu si hrát na oběť okolností, ale nechci a ani mi to nejde. Aktivoval se ve mně ochránce a realizátor. Křest ohněm proběhl úspěšně, zasvěcení šokem se povedlo, říkám si. Vlastně mě ani na sekundu nenapadá, abych si hrál na oběť. Začínají ke mně přicházet informace, jak z toho ven. Už několik měsíců předtím se mi v hlavě skládaly nápady o projektu na Hithitu. Je jasné, že teď přichází ta chvíle. Už se nemůžu na nic vymlouvat. Je potřeba zajistit rodinu, postavit nás na nohy. Zajistit finance a rozhýbat se novým směrem, protože je zřejmé, že jedna kapitola končí a na nás je teď vytvořit novou. Přemýšlím, že vytvořím projekt, v němž spojím dvě oblasti, které jsou pro mě důležité a zároveň představují to, co vlastně dělám – lásku ke krajině a osobní rozvoj. Tyto dvě věci jsou pro můj život silným zdrojem. Jsou vlastně obrazem mé osobní změny, kterou jsem si před lety prošel.

Pobyty v přírodě s foťákem v ruce prohloubily můj vztah k sobě, ke krajině a k lidem. Částečně i proto jsem studoval sociální práci a začal psychoterapeutický výcvik. Nápad je tedy jasný. Spojit fotografii a osobní zkušenosti s pobytem v přírodě a doprovázenými poutěmi. Tak se začíná rodit myšlenka vytvořit fotoknihu, kde bude kromě mých fotografií i text meditativního charakteru a karty. Myšlenku pomalu realizuji a spouštím kampaň na Hithitu, která je úspěšná, a já se můžu pustit do tvoření knihy. Mezitím se účastním kurzu Iniciace hojnosti a radosti u Jardy Svobody a začínají se dít věci. Začínám chápat, že si svůj život utváříme sami a že naše vnitřní nastavení mysli se potom projevuje v naší realitě. A také mi dochází, co se vlastně v Jestřabicích odehrálo. Zažil jsem manifestaci přání v realitě. Jen jsem nebyl konkrétní a vesmír to zařídil přesně tak, jak jsem si přál. A protože to přání bylo upřímné a ze srdce, realizovalo se téměř okamžitě.

S Lucií se také pouštíme do hledání nového bydlení. Vytváříme si myšlenkovou mapu s tím, co má náš nový domov splňovat. Potřebujeme ho najít rychle. Další den mi po společné meditaci a vizualizaci přichází, že mám zavolat jedné naší známé. Nějak tuším, že bude vědět na koho se obrátit, a taky že ano. Všechno bere rychlý spád a za několik dní už bydlíme v novém bytě. Opět zjišťujeme, že vysílat konkrétní přání a záměr se vyplácí. A tak nám začíná nová kapitola života ve městě. Celkem se nám to líbí, všechno je blízko. Náš byt je v klidné lokalitě, jak jsme si přáli, a o sousedech téměř nevíme. Nacházíme nový rytmus. O víkendu vyrážíme do přírody a přes týden pracuju jako sociální pracovník. Do toho fotím a funguju jako průvodce doprovázených poutí, což je určitá forma psychoterapie v přírodě formou putování, kterou už pár let nabízím lidem. A postupně ve mně narůstá přání rozšířit svou tvorbu a kromě focení také točit videa a dokumentární filmy. Přicházejí ke mně projekty a nabídky spolupráce, díky kterým postupně opouštím sociální práci, v níž jsem tak, jak byla nastavená, necítil smysl. Jsem spokojený a tvořím to, co chci. Nebýt požáru, ještě bych určitě seděl v Jestřabicích a lamentoval. Jenže tou dobou ještě nevím, že to není všechno. Že nejdůležitější rozhodnutí teprve přijde…

Odjíždím do Nizozemí fotit s Larsem van Goorem, fotografem, se kterým jsem se seznámil před lety na umělecké platformě DeviantArt. Fotíme stromy a v mlze, která celou dobu panuje, je to naprosto ideální. Během tohoto setkání vzniká nápad na dokument, který realizujeme o pár let později. Lars se totiž přestěhoval do karavanu, aby mohl cestovat po Evropě. Když jsem si na část natáčení půjčil campervan, abych mohl Larsovu cestu sledovat zblízka, úplně mě to nadchlo. Lars je pro mě inspirací, podobně bych chtěl fungovat i já. Svobodně. Nezávisle. Až později zjišťuji, že míra svobody je přímo úměrná míře nejistoty. Campervan si pak půjčujeme i s Luckou a dětmi a moc se nám to líbí. V té době v nás začíná znovu ožívat touha po svém vlastním prostoru, po místě, kde budeme tvořit. Ideálně hektarový pozemek někde v přírodě, kde můžeme žít částečně soběstačně. A jednoho dne to přichází. Jedeme autem, zastavujeme na červené a já říkám Lucce: „No tak pojďme bydlet do karavanu a navštěvovat lidi, co už takto žijí. Budeme se inspirovat a všechno natáčet.“ Ten nápad se nám líbí. Potřebujeme změnu a chceme poznat lidi, kteří hospodaří na svém pozemku a žijí v souladu s přírodou. Potřebujeme inspiraci. Nemám sice žádnou velkou finanční rezervu, ale z velké části důvěřuju procesu, že se vše bude dít tak, jak má.

Míra svobody je přímo úměrná míře nejistoty.

Během vánočních svátků trávím čas hledáním karavanu na zahraničních serverech, kde procházím jednu nabídku za druhou. Stále to ale není ono. Pár nabídek je hodně lákavých, ale něco tomu chybí. Nakonec to vzdávám. Někdy po Novém roce si jednou ráno jen tak ze srandy otevírám bazar na Seznamu a vyskakuje na mě „náš“ karavan. Hned vím, že to bude on. O několik dní později se na něj jedeme s Luckou podívat a je rozhodnuto. V únoru si ho přivážím a začínáme se přesouvat do našeho nového bydliště na kolech. Je to zajímavý proces. Než předáme byt majitelce, spáváme v karavanu přímo před domem. Tou dobou jezdíme hodně do Chřibů, místních krásných lesů, kde i přespáváme. Ráno nás budí zpěv ptáků a vůně lesa. Je to skvělé. Pro mou fotografii opravdu ideální způsob žití. První týdny si to hodně užíváme. Na začátku velmi silně vnímáme všechny plusy, které to s sebou nese. Děti jsou skoro pořád venku, hrají si a objevují. Dýcháme čerstvý vzduch a jsme neustále na sluníčku. To je živost. Je v tom jakýsi pocit jedinečnosti, radosti a lehkosti. To všechno nás inspiruje k tomu, abychom náš projekt pojmenovali Žít lehce. Máme jen to nejdůležitější, co se nám do obytňáku vejde, a víc neřešíme. Když ráno sjíždíme karavanem z lesů, potkáváme auta pádící rychlým tempem, nejspíš do práce. Víme, že my nikam nespěcháme, jedeme si prožít další den. Nečekáme na víkend. Máme víkend každý den. Já si tuto ranní jízdu opravdu užívám. Je to meditace. Motor je jako mantra a já vnímám celý karavan, jak do sebe krásně zapadá převodovka. Mám v hlavě čisto. Slunce se prodírá mezi stromy a postupně se dotýká krajiny na místech, kde před chvílí byl stín. Listí se zahřívá a vzhůru stoupá jemná pára.

Brzy nás čeká první cesta – do Nizozemí, kde natáčím dokument o Larsovi. Všichni jsme z života v obytňáku nadšení a po „nizozemském výletu“ se s Lucií už těšíme na náš nový projekt – Žít lehce. Naše první kroky vedou do Růžďky na Valašsku k manželům Suchánkovým, kteří se věnují permakultuře. Musím přiznat, že mě velmi překvapilo, že jejich dům stojí uprostřed vesnice. A tak tu stojím a koukám, že má někdo hektarový pozemek přímo mezi sousedy. Vítá nás vysmátý Milánek – jak mu můžeme říkat. Seznamujeme se i s Milánkovou ženou Alenkou a domlouváme podrobnosti našeho pobytu. Můžeme využívat spodní část jejich domu, což vítáme. Do jedné místnosti stěhuji počítač, budu pracovat na dokumentu s Larsem, který je potřeba editovat a uvést do života. Další čas věnujeme s Lucií plánování našeho projektu. Připravujeme si okruhy otázek a to, čemu se budeme věnovat. Jsme na začátku a chceme náš projekt zaměřit na permakulturu. To je ostatně i jeden z důvodů, proč jsme právě tady u Suchánků. Natáčel jsem jejich permakulturní kurz a taky třeba realizaci projektu permakulturní zahrady pro vsetínskou školu. Suchánkovi se znají v okolí s lidmi, kteří smýšlejí podobně. A tak se postupně setkáváme s Kubou, který bydlí přes ulici a má taky svůj hektar. Dále potkáváme Šárku a Jožku. Začínám z toho mít dobrý pocit.

Suchánkovi

Jsem natěšená a plná očekávání. Od března bydlíme v karavanu. Duben jsme strávili v Holandsku, kde Janek točil dokument o Larsi van de Goorovi. Byla to skoro měsíční dovolená pro celou rodinu v krásné zemi. Hodně času jsme trávili společně, a ještě k tomu v různých národních parcích, protože jsme šli po stopách nádherných stromů a alejí, které tolik proslavily jejich fotografa Larse. Jenomže já jsem ze začátku nebyla vůbec nadšená, že jsme na rodinné dovolené v cizí zemi, protože už jsem se těšila na permakulturní zahrady. Chtěla jsem pomáhat na záhoncích, hrabat se v hlíně, dozvídat se důležité informace o pěstování zeleniny. Pobyt v Holandsku jsem vnímala jako brzdu našeho společného projektu. Po pár dnech mírného naštvání jsem si ale uvědomila, co to vlastně se sebou dělám. Stopla jsem negativní myšlenky a začala si užívat všeho, co se nabízelo – slunce, stromy, jízdu na kole po holandských rovinkách. A pak teprve začala ta pravá dovolená, protože když je spokojená matka, je spokojená celá rodina. Všimli jste si toho někdy u sebe doma? Vnímám, že moje naladění ovlivňuje celou rodinu. A tak mám celkem zodpovědný a důležitý úkol – dělat vše tak, abych byla spokojená. Ne vždycky se mi to ale daří tak, jak bych si přála. Ale o tom asi život je – přišli jsme se sem něco naučit, získat zkušenosti a posunout se. Někde jsem četla, že náš život je hra a opravdu si tady na Zemi můžeme spoustu věcí vyzkoušet.

Když je spokojená matka, je spokojená celá rodina.

Tato myšlenka mě zaujala, a tak někdy udělám něco bláznivého, neočekávaného nebo třeba něco, čeho se bojím, a zjišťuji, co se pak stane. Nádherné je, že většinou spíš získám – dobrou náladu, zajímavou zkušenost či třeba ujištění, že není čeho se bát. I naše cestování karavanem byla jedna dobrodružná mise. Někdy jsme ani nevěděli, kde budeme večer spát, ale celou cestu jsme potkávali malá nenápadná ujištění, že jdeme správným směrem. Ze začátku jsme jich až tolik neviděli, ale díky naší důvěře se objevovaly stále častěji a my jsme prostě věděli, že je o nás postaráno.

Ale teď už je začátek května a my s karavanem míříme na naši první permakulturní zahradu do Růžďky. Vodnářská zahrada manželů Suchánkových zaujala Janka poté, co se díval na mapu různých projektů na webu permakulturacs.cz. Líbilo se mu, že je celkem blízko našeho původního bydliště, navíc na Valašsko to Janka táhne odmalička, kdy tam jezdíval za tetou a babičkou na prázdniny. Manželé Suchánkovi působili na první dojem jako fajn lidé, navíc velcí odborníci na permakulturu, kteří navrhují zahrady i ostatním lidem, dělají permakulturní kurzy, do toho stíhají ještě psát knížky a mají spoustu uměleckých talentů. Taky jsme na ně dostali tip od našich dobrých známých, kteří pravidelně jezdili na jejich srpnový festival Na sesuvu. Napsali jsme jim e-mail, kde jsme se představili a poprosili, jestli bychom u nich mohli strávit přibližně měsíc, pomáhat jim na zahradě, natáčet s nimi rozhovory a ledasčemu se přiučit. Odpověď byla kladná, a tak naše první jízda byla právě do Růžďky. Přiznám se, že jsem nevěděla, kam jedeme. Prostě jsem důvěřovala Jankovi, že vybere správně, a nechala se unášet na vlně radosti a lehkosti. Nic neřešit, prostě jen být s dětmi. Po dvouhodinové cestě náš karavan zastavil a Janek prohlásil: „Tak jsme tady!“ Vyhlédla jsem z okna a nestačila se divit. Tady? Uprostřed vesnice? A kde ten hektar mají? Na vrátkách byl vyvedený nápis „Přírodní zahrada“, ale kolem bylo tolik domů, že jsem opravdu byla na pochybách, že jsme správně. Měla jsem představu, že hektary bývají na samotě u lesa. Že se dají najít i uprostřed vesnice, pro mě bylo velkým překvapením, ale i příjemným zjištěním. Ale to už nás vítali manželé Suchánkovi. Když jsme je následovali dovnitř, otevřel se před námi nádherný prostor, opravdu hektarová zahrada plná zeleninových záhonků, ovocných stromů, posezení pod přístřeškem, ale i část zahrady zvaná divočina, plná stromů a zarostlá trávou. Prvním společným úkolem bylo vymyslet, kde budeme parkovat karavan. Milánek a Alenka nás provázeli pozemkem a společně jsme přemýšleli, kam by náš karavan mohl vyjet. Jsme přeci jen na Valašsku, takže spousta zahrad je tu v kopci a náš domov na kolečkách je tak trochu stařík s ne moc silným motorem (ne, že bych tomu rozuměla). Nakonec se Milánek s Jankem shodli, že nejjistější bude zaparkovat hned u domu, abychom mohli kdykoli vyjíždět na nákupy.

Alenka s Milánkem

Alenka je vystudovaná zahradnice, aranžérka květin, která v průběhu života našla zalíbení v permakultuře a už u ní zůstala. Se svým mužem Milánkem tvoří nejen manželský, partnerský a kamarádský pár, ale také spolu pracují. Skvěle se doplňují. Navrhují spolu zahrady, Alenka píše knihy, Milánek do nich tvoří ilustrace. Je totiž velmi nadaný malíř se zálibou v divadle. Mám pocit, že herecké nadání občas předvádí i na kurzech Líné zahrady, které s Alenkou pořádají. Návštěvníci kurzu tak nezískají jen spousty praktických informací, ale zhlédnou i divadelní představení, což jim určitě pomáhá v tom, že si informace lépe zapamatují.

Samozřejmě nás zajímá, jak se k permakultuře a zahradám dostali, a tak se postupně dozvídáme útržky z životního příběhu manželů. Alenku v dětství hodně ovlivnil její dědeček, na kterého moc ráda vzpomíná: „Lásku k přírodě jsem získala u dědečka na Hádech, kde jsem trávila prázdniny. Obvykle mě hledal na ovocných stromech podle toho, jak plodily, protože jsem si vždycky natrhala ovoce, četla jsem si pod stromem knížku a cpala se třešněmi, broskvemi, rynglemi, hruškami, jablky, a když začaly dozrávat ořechy, tak jsem věděla, že budu muset do školy, že už to pro mě končí. Ta představa lesní zahrady je obraz mého dětství.“ Ze svých tří velkých zálib – čtení knih, hraní na housle a zahradničení – si vybrala studium zahradnictví. A to právě díky krásným chvílím, které prožila u svého milovaného dědečka. Milánka to odjakživa táhlo do přírody a právě tam se manželé seznámili. Potkali se na jednom vandru. Alenka tenkrát byla vdaná, ale i tak to mezi nimi zajiskřilo. Osudové setkání. Ovšem během prvního setkání si ještě nedovolili otevřít se společné budoucnosti. Pak se rok neviděli a potkali se opět na dalším vandru v přírodě. „Bylo to jako by ten rok mezitím nebyl. Jako bychom si jen odskočili do hospody na pivo a setkali se zas. Tak silný to bylo. Osudový setkání. Já se tenkrát nechtěl vázat, Alenka byla vdaná, ale nemohli jsme tomu odolat, tak silně nás to k sobě táhlo,“ vzpomíná Milánek. Pak ještě dodává, že díky síle té lásky, kterou k sobě na začátku cítili, s Alenkou překonali všechny dosavadní manželské krize. Prostě se ve své mysli vrátili na ten prvopočátek a znovu si připomněli, že to bylo osudové, silné setkání. A takové partnerství překoná vše. To je možná inspirace i pro nás ostatní. Připomenout si, jak byla naše láska silná na začátku vztahu. Proč jsme se do druhého zamilovali, co se nám na něm líbilo a jak to mezi námi krásně jiskřilo.

Začátek pobytu ve Vodnářské zahradě byl ve znamení deště. Moje romantické představy o tom, jak bosá tančím na rozkvetlé louce permakulturní zahrady a rukama se hrabu v hlíně a sázím semínka, se rozplynuly jako pára nad hrncem a já musela vzít za vděk výhledem z okna našeho karavanu za křiku a skotačení našich dětí, jimž byl prostor našeho domova velmi brzo malý. Pršelo prakticky tři týdny v kuse, což pro nás byla opravdu náročná zkouška. Nějak se nám to „žít lehce“ zvrtávalo. Byly chvíle, kdy jsem si říkala, jestli to není znamení, že jdeme špatnou cestou. Ale nebylo. Poznala jsem to podle toho, že jsem se i přesto všechno cítila dobře. Měla jsem sílu vše zvládnout a ustát. V té tíze byla i lehkost. Šlo to snadno. Navíc nám Suchánkovi umožnili využívat celé patro jejich domu, takže děti nakonec měly i víc prostoru pro skotačení. Spíš to vypadá, že jsme tehdy na začátku naší cesty dostali prostor na to, abychom si ujasnili, co opravdu chceme a co má být výsledkem našeho putování.

Uvědomili jsme si, že s námi více rezonuje být jednoduše s lidmi žijícími v souladu s přírodou.

Zpočátku jsme naše natáčení neměli nijak uchopené. Tušili jsme, že chceme dělat rozhovory s různými lidmi na téma permakultury. Zajímaly nás hlavně postupy pěstování, co, kdy a jak na zahradě. Ale třítýdenní déšť nás na zahradu vůbec nepustil. A my čas trávili spíš povídáním s lidmi. Zjistili jsme, že lidé, kteří se zabývají permakulturou, jsou velmi zajímaví. A aniž bychom si toho všimli, náš zájem se přesunul na ně, na jejich osobnosti, a zahradu jsme (prozatím) nechali ladem. Fascinovaly nás jejich příběhy. Třeba jak se Alenka rozhodla skončit v práci poté, co přišla domů na zahradu a zjistila, že za tu dobu, co byla v práci, jí fazole v záhonku porostly o několik centimetrů. Za tak krátkou chvíli se rostliny posunuly o tolik, zatímco ona se v práci za ten den neposunula nikam. Vedle síly a nádhery přírody jí chození do zaměstnání přišlo nesmyslné. Chtěla být víc v přítomnosti rostlin a učit se od nich. A to byl jeden z mnoha důvodů, proč se Suchánkovi přestěhovali na Valašsko, kde se jim podařilo koupit hektarovou zahradu i s domem. Zde mají prostor tvořit v souladu s přírodou, a navíc své mnohaleté zkušenosti a hluboké znalosti předávat i druhým lidem na kurzech. U nich na zahradě za zvuku kapek dopadajících na střechu jsme si s Jankem ujasnili, že nebudeme točit jen o lidech zabývajících se permakulturou, i když permakultura hodně lidí posunula blíž k vnímání přírody. Uvědomili jsme si, že s námi více rezonuje být jednoduše s lidmi žijícími v souladu s přírodou. Na první pohled se zdá, že je to to samé, ale přesto jsme se nakonec rozhodli náš záměr pojmenovat trochu jinak. Jedním z důvodů bylo i to, že když jsme oslovovali různé zahrady s prosbou, zda bychom u nich mohli natáčet o permakultuře, mnohdy reagovaly tak, že se permakulturou nezabývají úplně stoprocentně, že nedodržují všechna pravidla. A tuto malou překážku jsme chtěli přeskočit.

Janek s dětmi

Jednou se nás Alenka zeptala, co si vlastně pod permakulturou představujeme. Já, ač jsem měla nastudováno pár knih s touto tematikou, jsem sice věděla, že existují i nějaké principy a pravidla, které je potřeba dodržovat, stejně ale moje odpověď zněla, že pro mě je permakultura hlavně o tom, že vytváříš zahradu, na které potom rády žijí a tančí víly a všechny ostatní bytosti přírody. Můj život totiž hodně ovlivnila kniha Bytosti přírody od Margot Ruis. Tato sympatická paní vidí a vnímá bytosti přírody, komunikuje s nimi a o jejich poselstvích pak napsala ve svých dvou knihách. Za svých mladých svobodných let jsem mnoho chvil strávila v lese a jen tiše seděla pod stromem a velmi silně vnímala jemné léčivé zachvívání, které ke mně neustále proudilo. S jedním stromem jsem se sblížila natolik, že jsem začala mít potřebu k němu posílat lásku, radost a vděk. Pak se ke mně dostala zmíněná knížka a já zjistila, že přesně tyto energie teď od nás příroda potřebuje. Že teď kvůli nám lidem stromy, rostliny a hlavně bytosti, které se o ně starají, hodně trpí. Vadí jim všudypřítomný signál wifi, znečištěné řeky či naše mnohdy ustarané myšlenky. A tak jsem tehdy začala vědoměji posílat lásku právě oněm přírodním bytostem. Jsem totiž moc ráda, že jsou s námi tady na planetě Zemi a vážím si všeho, co pro nás dělají. Mám pocit, že bez nich bychom snad ani my lidé nebyli. A tak se u mě zrodila touha mít zahradu, na které by mohly tyto bytosti nerušeně žít.

Ovšem zpátky k permakultuře. Alenka nás tenkrát potřebovala dostat trochu víc do reality, takže nám vysvětlila, že permakultura je hlavně směr založený Billem Mollisonem a má určitá pravidla. Alenka vzpomínala na to, že když se přestěhovali na Valašsko a začali místním lidem vyprávět o principech permakultury, mnozí z nich se na ně dívali a nechápali, proč jim vypráví o něčem, co oni už tu mnoho let dělají, jen to nenazývají permakulturou.

Nedává mi smysl přestěhovat se na venkov a jezdit každé ráno autobusem do města do práce.

Postupem času jsem i já z místních lidí získala pocit, že si tady hodně váží půdy a přírody celkově. Život na Valašsku asi nebyl vždy lehký, půda tu nebývala tak úrodná jako třeba na jihu Moravy, odkud pocházím já. A tak místním lidem nezbylo nic jiného než si půdu hýčkat. Nikdy předtím jsem neviděla, že by se lidi tak starali o přípravu záhonku. Mám pocit, že je tady normální dávat do zahrady tlející dřevo a koňský hnůj. Odměnou je pak po letech nádherná černozem, ve které je radost se hrabat. A o tom permakultura vlastně je – vytvářet něco, co je trvale udržitelné. Možná je to jen o hraní si se slovy, ale pro mě tehdy formulace „soulad s přírodou“ vystihovala přesněji náš záměr a naše ladění. Alenka pak s úsměvem na rtech dodala i svoji soukromou definici permakultury: „Mně nic jiného nedává smysl než způsob života, jak teď žijeme, dává mi to vnitřní svobodu, přináší tvořivost. Pro mě permakultura rovná se život. Potřebuju v tom ale mít i to duchovno. Myslím si, že je to duchovní cesta pro praktický lidi. Čím míň potřebuju, tím míň můžu pracovat, dobrovolná skromnost. Už to samotný je duchovní cesta, uskromňování se v materiální oblasti, aby člověk měl prostor na ty hlubší, tvořivější a svobodnější věci. Začínám věřit tomu, že Bůh nás stvořil k tomu, abychom mu pomohli projevit se a abychom žili život s radostí a lehkostí. To pro mě všechno představuje permakultura. Jedinečnost, být sám sebou.“ A Milánek to všechno završuje: „Permakultura – permanentní zkulturňování vlastního života, a to je duchovní cesta přece, když něco děláš proto, abys prožíval svůj život líp, kvalitněji. Je to o vývoji, posunech vědomí, vnímavosti.“

Milánek s účastníky kurzu

Suchánkovi nás také ve svých rozpravách obohatili o zkušenosti, které měli s budováním komunit. Ve svém životě potkali už hodně lidí, kteří zkoušeli žít na samotě u lesa a mnohdy se s několika dalšími lidmi snažili založit komunitu, z čehož si odnesli také pár zajímavých zjištění. Třeba to, že je potřeba mít vymyšlené i to, co bude člověk na té samotě u lesa tvořit. „Důležitá je vize, čím se budu živit. Nedává mi smysl přestěhovat se na venkov a jezdit každé ráno autobusem do města do práce. To nakonec člověk může žít ve městě a mít zahrádku na předměstí v hezké přírodě. A každé odpoledne vyjíždět do přírody. A nakonec si to užije víc a nemusí zásadním způsobem měnit svůj život,“ dodává k tématu Milánek.

Suchánkovi o sobě mluví jako o propojovačích. Přichází k nim spousta lidí, někteří zůstanou den, jiní i roky. Alenka a Milánek mají svou roli pojmenovanou přesně – dokážou ty, kteří k nim přijdou, seznámit, propojit s dalšími lidmi. Jako by cítili, kdo ke komu patří, kdo je s kým spřízněný. Tato jejich úloha je moc důležitá. I nás seznámili se Šárkou a Jožkou, kteří jsou teď asi naši nejbližší přátelé. A poté, co splnili tento svůj úkol, se rozhodli, že nechtějí být součástí našeho projektu.

Kuba

Jsme u Suchánků už dva týdny, pořád je deštivo, chvílemi už nevíme, co v malém prostoru karavanu s dětmi dělat, naše rodinná mise je doopravdy dobrodružná, ale kvůli nepřízni počasí trochu jinak, než jsme si představovali na začátku. Náš karavan už taky stávkuje, čím dál hůř startuje, občas to vypadá, že už s ním nedojedeme ani do obchodu pro nákup. Asi nám zrcadlí to, že i my s naším vysněným projektem hůř startujeme, natočeno nemáme nic a setkávání se zajímavými lidmi se neděje. V dešti jsou všichni v teple svých domovů. Najednou však vykoukne na obloze sluníčko. Je náhoda, že je to zrovna v den, kdy se v jednom z domečků v Růžďce koná zahradní slavnost? Anebo je to díky skvělé objednávce Jakuba Kršky, který slavnost pořádá? Vypadá to, že Kuba krásně ovládá umění přitahovat si do života to, co chce a potřebuje, a tak se není čemu divit, že i počasí se v den jeho slavnosti umoudří. Ale toto všechno se dozvídáme až mnohem, mnohem později. Přecházíme řeku po mostě, kde ještě nedávno hrozily povodně, teď je však voda klidná. Janek si posadí Kvida za krk, Jasmínka poskakuje kolem nás a už se nemůže dočkat, až uvidí nějaké děti. Alenka s Milánkem nesou na oslavu spoustu dobrot, mimo jiné i zelené „plevely“ z jejich zahrady.

Kubova zahrada má hektar a půlka z toho je hotový prales, prostě krásná džungle plná stromů. Hned za brankou při vstupu je dům a u něj pěkné zázemí pro pořádání zahradní slavnosti. A v centru všeho dění, u stolu s jídlem, je taky spousta lidí, kteří nás vítají a seznamují se s námi. Přiznám se, že po chvíli mám ze všech těch nových jmen tak zamotanou hlavu, že si nemůžu vzpomenout ani na to, jak se jmenuje můj vlastní muž, natož ta dlouhovlasá paní s brýlemi, co se na mě občas tak usmívá. Společnost se ale dobře baví a začíná soutěž, kdo si zapamatoval nejvíc jmen, tak se raději vytrácím do zahrady, protože se stydím, že nedám dohromady ani jedno jméno.

Zahrada mě oslovuje, protože tam najdu své oblíbené bobuloviny. Vracím se v čase do dob, kdy jsem byla malá a na prázdninách u babičky trávila spoustu času trháním malin, rybízu, angreštu. A přesně tak vypadá Kubova zahrada. Najdu v ní i muchovník, zimolez kamčatský, rakytníky, maliny a cítím se tam jako v ráji. Zatím jsou keříky ještě malé, přeci jen Kuba zahradu tvoří teprve třetím rokem, ale úplně ji ve své představě vidím za pár let, jak na ní pobíhají děti a prodírají se nádherným plodícím křovím, ochutnávají různé plody a vlastně nemusejí během léta ani obědvat, neboť veškerou hojnost najdou tady.

„Já jsem líný zahradník, mám rád, když něco nasadím a už se o to pak nemusím starat, plodí to samo, já to jen občas přistřihnu. Proto mám na zahradě hodně bobulovin, keřů a ovocných stromů,“ přeruší Kuba tok mých myšlenek a vrátí mě zpátky do reality. Je milé, že si mě sám hostitel našel na své zahradě a mohl mi ji tak aspoň trochu představit. Kuba permakulturně tvoří na zhruba 4 000 metrech čtverečních. Převážná část jsou stromy a keře. Svou zahradu si navrhl sám: „Dělal jsem si plán na milimetrovým papíře. Jak se to přesně dělá, jsem zjistil na kurzu. Vezmeš si pětikoruny, malý koruny, halíře, pak z papíru si vystřihneš kolečka o různých velikostech, které představují jednotlivé stromy a keře. Na ten plán si nasázíš kolečka různě a pak to obkreslíš, ctíš u toho i světové strany – je dobré vědět, kde je sever, východ, západ, jih. Věděl jsem, co jsem chtěl zachovat – jednu jabloň a vzadu na zahradě malou hruštičku mezi smrkama. Tyto dva stromy tu byly, jinak to bylo úplně holý. Na plánu jsem si pak vytvořil cestičky, zachoval jsem potůček – odvodňovací kanálek, ale chtěl jsem vodu zachytávat, tak jsem tam dal nádrže – starý vany. Začal jsem skleníkem a zeleninovým záhonkem,“ vzpomíná Kuba na své začátky. Pak se mě zeptá, co my máme v plánu na cestách. Ještě jsme ve fázi, kdy víme, že něco chceme vytvořit, natáčet rozhovory se zajímavými permakulturními lidmi, ale ještě nemáme jasnou představu o tom, jak bude vypadat výsledek. Asi by se nám taky hodil plán na milimetrovém papíře se spoustou koleček. Ale život s Jankem mě naučil jednu věc – neplánovat. Takže moje odpověď Kubovi je celkem mlhavá: „Chceme dělat rozhovory s lidmi zabývajícími se permakulturou, natáčet s nimi videa a možná z toho vznikne i kniha.“

Kuba se ženou a dětmi

O pozornost se hlásí Kvideček, takže náš rozhovor je u konce rychleji, než bych si přála. První dojem na mě ale ten usměvavý chlapík udělal, to je pravda. Začínám mít pocit, že kdo rád pracuje na zahradě a objevil sílu přírody, musí být prostě fajn člověk. Další dvě hodiny si už o poznávání dalších lidí můžu nechat jen zdát, protože mou pozornost má zcela ve své moci můj synek. Ten se seznamuje s „Jójou“ neboli Johankou, stejně starou holčičkou našich hostitelů. A já poprvé v životě vidím, jak můj syn navazuje přátelství, s Johankou, každý na své motorce, sjíždějí z kopce dolů po trávě. Je krásné vidět dvě dvouleté děti v naprostém souznění.

Když Kuba navečer zapálí oheň, přiláká to všechny návštěvníky zahradní slavnosti. Je hezké sledovat, jak jsou najednou všichni pospolu, v kruhu, kolem ohně. „Na zahradě jsem začínal vytvořením ohniště. Je důležité mít místo pro setkávání s lidmi,“ dodává Kuba a já mu zcela dávám za pravdu. Najednou kromě praskání ohně slyším zvuk kytary, zpěv a užívám si, jak sedím v kruhu s fajn lidmi. Děti skotačí kolem a zkoumají tento přírodní živel. Berou do rukou klacíky, rozpalují je v ohni a mají ohromnou radost. I když to mnohdy vypadá nebezpečně, třeba když rozžhaveným klacíkem zamíří na některého z dospělých, jsem klidná. Paradoxně o dost klidnější, než když se děti dívají na nějakou pohádku v televizi. Všimli jste si někdy, jaký výraz mají ve tváři vaše děti, když sledují televizi a když se naopak dívají do ohně, případně do zeleně? Já jo. Je v tom ohromný rozdíl. A tak jsem všemi deseti pro, aby na našich zahradách přibývalo víc ohnišť a taky víc setkání s příjemnými lidmi. Je to vlastně návrat k přírodě. K něčemu, co člověka nabíjí. Energie ohně je energií aktivity, hřeje a taky dokáže transformovat, přetvářet. Je to moc důležitá síla. Vím o tom své. Před třemi lety nám vyhořel dům. A ač byla tato událost hodně náročná, v něčem pro nás byla nezbytně nutná. Díky ní jsme se posunuli a jsme tam, kde bychom asi jinak nebyli. Prostě někdo potřebuje pořádně nakopnout, aby se hnul z místa. A tak pokud se vám zrovna teď děje něco náročného, věřte, že to má svůj smysl, který pochopíte později. Věřte taky, že v sobě máte dostatek sil to ustát a zvládnout. My lidé jsme v tomto prostě báječní, silní, schopní překonat všechny překážky. Ta schopnost je v každém z nás. Jen ji najít… A možná se spojit s tou energií ohně. Můžete ve svých představách poprosit tento živel, aby vám předal sílu situaci zvládnout, nebo oheň může pomyslně spálit vaše smutné a negativní myšlenky.

S těmito úvahami se s Kubou a jeho ženou Peťkou loučíme. Nastal čas spánku našich dětí, a tak musíme slavnost opustit. Víme ale, že se neloučíme nadlouho, protože jsme našli nové přátele a máme je kousek. Stačí přejít řeku a vyšlápnout si kopec. Na Valašsku mě baví to, že většina zahrad i domů je v kopci. Člověk tu má denně krásné výhledy a rozhledy, o kterých se mu dřív ani nesnilo.

A opravdu. Za pár dní se s Kubou, Peťkou a Johankou vidíme znovu. Jsme totiž i se Suchánkovými pozvaní ke Kubovi na společný oběd. A tak zatímco si pochutnáváme na výborné zeleninové polévce, grilovaném hermelínu a těstovinovém salátu, máme možnost se více poznat. My s Jankem jsme teď ve fázi, kdy o svém hektarovém pozemku sníme a hledáme ho, a tak nás velmi zajímá, jak dlouho hledal Kuba pozemek svůj.

„Hledání místa je dlouhodobá záležitost, my jsme to místo hledali minimálně dva roky. Je teda pravda, že mě tento pozemek oslovil okamžitě, a to jsem stál jen za plotem. Nejdřív jsem si ho někde našel na webu, podle baráku jsem si jej vyhledal, jel jsem na kole uličkou nahoru a podíval se přes plot. Předtím jsem už viděl hodně pozemků, tak třeba padesát. Ale žádný z nich nebyl on, vždycky tam bylo nějaké ALE. Buď to bylo moc malý, na špatným místě, moc šikmý nebo špatní sousedi. Měli jsme předkupní smlouvu na pozemek o rozloze asi 3 000 metrů, protékal jím potůček a stála tam taková stará poloroubenice, ale byla tam špatná příjezdovka, měli ji sousedi a nebyli moc vstřícní. Zato když jsem viděl tento pozemek, věděl jsem hned, že je to ono. A celé tři roky se tu cítím jako v ráji,“ vzpomíná Kuba.

Table of Contents

Suchánkovi

Kuba