Hendrixova kytara

Copyright © Kateřina Dubská, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-512-7

ISBN mobi 978-80-7565-513-4

*

Ta hudba ho úplně přišpendlila k sedadlu. Najednou si byl naprosto jistý, že to, co slyší, je tím nejlepším, co kdy slyšet může, že už nikdy nic podobného nezažije, protože tam na jevišti, dvě řady sedadel od něj, hraje bůh. Protože muž v upnutých sametových kalhotách s ebenovou hřívou kudrnatých vlasů na pódiu Royal Albert Hall s kytarou rozmlouval a ona rozmlouvala s ním. Stala se součástí jeho těla, sténající milenkou, se kterou si pohrává a uklidňuje ji svým hlasem, protože to, co ze sebe vydává, vlastně ani není zpěv… I to je nové, kam se hrabou zpěváci mohutných hlasů, ten muž na pódiu v růžové lesklé košili zpívat nepotřebuje, jemu stačí jen mluvit. Za něj totiž zpívá nástroj, který lidem v hledišti rozechvívá každou molekulu jejich těl, nutí je se hýbat, vyskakovat ze sedadel, tancovat pod pódiem, křičet a prožívat společně okamžik, kdy se sami stávají součástí hudby. Panebože, tohle je to nejkrásnější, co jsem kdy zažil, já to věděl, že těch pár posledních liber, které jsem dal za lístek, nebudu nikdy litovat. Jsem asi v nebi, nebo možná v pekle, to je jedno, tohle je úplně nové a revoluční, takhle ještě nikdy nikdo nehrál… Jak bych si přál, aby tahle chvíle nikdy neskončila, aby nepřestal hrát, protože až odsud odejdu, tak už nebudu tím samým mužem, kterým jsem byl. Už navždy mě bude svazovat pocit, že hraju úplně obyčejně, že nemám tak dokonalé prsty, které tahají za struny, pohrávají si s nimi a loudí z nich tóny, jaké se nedají napodobit. Když teď vím, co kytara dokáže, v co všechno se může změnit a jak může také znít. Ale to nevadí, budu zkoušet a zkoušet, pokusím se alespoň na krůček přiblížit umění tohohle černého boha se zavřenýma očima, který je asi v transu, protože vůbec nevnímá nadšený dav kolem sebe i pod sebou, vnímá jen sebe a tu neuvěřitelnou energii, kterou ze sebe vydává směrem k nám. Poslední tóny doznívaly a s nimi přicházela lítost, že už je vážně konec. Po kterém se dá jen křičet a vracet tu energii zpátky, protože by jí bylo najednou příliš mnoho, příliš až k neunesení… Lidé se nahrnuli k pódiu, křičeli, skákali, spojení dohromady naprostým nadšením a zvukem elektrizující kytary, údery bubnů pronikaly až do kostí a hala znovu zaburácela, když od Wild Thing kytarista plynule a nečekaně přešel k americké hymně, a pak se zničehonic rozběhl k za ním stojícím obrovským bednám a kytarou do jedné z nich prorazil díru. Co to proboha vyvádí? To jsem ještě neviděl… Už nemohl zůstat na místě a protlačil se masou zpocených a svíjejících se těl až k pódiu. Z boha se najednou stal zdivočelý býk, znovu a znovu se rozbíhal proti bednám a hlavou kytary do nich prorážel další díry, až se nebezpečně rozkymácely, a jen zoufale vztyčené ruce bedňáků zabránily okamžiku, kdy by na býka spadly. A pak kytaru otočil, přitiskl ji k už uklidněným bednám a začal na ni přirážet boky jako při divokém sexu. Nakonec nástroj hodil na zem, sedl si na něj, pohupoval se nahoru a dolů a najednou se stal ženou a úpějící kytara pod ní ležícím mužem. On má snad orgasmus nebo co, blesklo mu hlavou a jen s otevřenými ústy zíral, jak kytarista mátožně vstává, kytaru chytá za krk a tříská s ní o podlahu. Jako by odstřihoval pupeční šňůru, krk kytary se odlomil a publikum zasténalo stejně, jako sténal nástroj obětovaný na oltář hudby. Stala se součástí magického obřadu ukončení všeho, spolu se zbytky strun vlajícími jako odervané žíly a tepny, krk kytary odletěl do hlediště, kde se po něm napřáhla stovka dychtivých rukou, toužících odnést si alespoň něco z těla muže, který jim ukázal, jak také může vypadat hudba. Davu se zmocnilo šílenství, stejně jako pána kytary, kterému v rukou zůstalo jen tříbarevné tělo Stratocasteru. Kytarista držel zbytek nástroje v rukou a chystal se pokračovat v obřadu obětování, ale on najednou cítil, že mu v tom musí zabránit, že jeho bůh přece nemůže rozbít všechno, něco musí zůstat a on to chce, strašně to chce. Spolu s několika dalšími se vrhl na pódium, kde nastal naprostý zmatek, bedňáci zachraňovali kácející se mikrofony, do chumlu vběhlo několik policistů a snažilo se běsnící diváky zahnat zase dolů. Bez rozmyšlení se napřáhl ke kytaristovi a zraněné tělo jeho nástroje mu vyrval z rukou, zatímco boha s prázdnýma rukama i očima obklopilo několik lidí a nechal se zcela otupěle odvést z pódia. Přitiskl si svou kořist k tělu, seskočil do hlediště a řítil se k východu. Prodral se lesem chtivě natažených paží, které mu chtěly vyrvat jeho neuvěřitelnou kořist, strčil si ji pod bundu a rychle vyběhl ze sálu.

Celou tu dobu se ohlížel, jestli za ním neběží naštvaný dav schopný ho zmasakrovat kvůli zbytku kytary, kterou se mu právě podařilo vlastně ukrást. Až za rohem, když se po několikáté přesvědčil, že za ním skutečně nikdo neutíká, ji roztřesenýma rukama vytáhl zpod bundy. Ty bláho, ta je ale zřízená, řekl si, když pozoroval smutně vlající přetržené struny. Zbytky ulomeného krku zely jako popravčí rána. Ale i tak, třeba se dá spravit a třeba na ni budu někdy hrát, třeba se mi podaří dostat z ní ty samé zvuky, jaké se dařily tomu neuvěřitelnému muži, který mi právě změnil život. Strčil tělo kytary znovu pod bundu a už klidným krokem vykročil k nejbližší zastávce autobusu. Londýn kolem něj bzučel a kypěl nočním životem, lidé se míjeli na stále plných chodnících pulzujího a přitom lhostejného města a nikdo z nich netušil, jaký poklad si právě on nese s sebou. Tohle mi doma asi nikdo neuvěří, tohle je vážně neuvěřitelný svět. Kdo si u nás může dovolit jen tak po vystoupení roztřískat kytaru a vzít si zase jinou, kterou roztříská příště před dalšími nadšenci? Zakroutil znovu hlavou a pak začal počítat, jestli má ještě dost liber, aby si koupil poslední Hendrixovu desku…

I. díl

Sweet Child in Time,

you‘ll see the line

Line that‘s drawn

between the Good and the Bad

*

„Vidíš, Jeníčku, jak ti to jde!“ pokývala hlavou soudružka učitelka a pohladila ho po hlavě. Většinou mu to nevadilo, ale dnes měla nějak víc zpocené ruce a jemu ta představa jejího potu na vlasech, které mu před odchodem do hudebky načesala maminka, vůbec nedělala dobře. Nic proti téhle soudružce učitelce vlastně neměl, ale někdy mu vadilo, jak je cítit starým i novým potem. Proč se nenavoní tak jako maminka, napadalo ho občas, když se k němu přitiskla z vedlejší židličky, aby mu ukázala klávesu příliš vzdálenou jeho dětským rukám. Jenže už tehdy nějak věděl, že říkat lidem, že smrdí, asi není úplně slušné a maminka by se na něj asi zlobila, že je zase drzý.

„Ty jsi tak šikovný chlapeček, hraješ už teď lépe než jiné, mnohem starší děti, to je až neuvěřitelné, jak dokonalý máš sluch. Víš co, řekni příště mamince nebo tatínkovi, no, možná bude lepší, když přijdou oba…“

„A proč?“ zarazil se. Že by přece jen zase něco provedl a ani o tom nevěděl?

„Neboj, já si na tebe nechci stěžovat, jak bych si na takového šikovného a hezkého chlapečka mohla vůbec stěžovat, ne?“ Naklonila se k němu ještě blíž a on měl co dělat, aby se neodtáhl. „Jenom si potřebuju s tvými rodiči o něčem promluvit, víš?“

„Aha, tak to jo,“ seskočil ze židličky a začal si sbírat noty. Když si všimnul jejího až láskyplného úsměvu, napadlo ho, že je vlastně dost hodná, jenom kdyby na něj furt nešahala, ti dospělí jsou někdy fakt divní. A pak si vzpomněl, jak maminka tatínkovi v pokoji říkala a nevěděla, že on je slyší, že je to chudák ženská, protože nemá děti, a možná i proto tak na Jeníčka trpí a pořád ho vychvaluje. „Aťsi na něj trpí, hlavně že ho něco naučí. I když doufám, že to neříká jenom proto, aby si u mě udělala oko,“ zabručel tatínek a pak se zase začetl do novin.

„A hlavně pilně cvič, nezapomeň, nikdo učený z nebe nespadl, hudba je sice ze začátku dřina, ale pak tě bohatě odmění!“ volala za ním na chodbu, kde se míjel s klukem s notami pod paží a otráveným obličejem.

„Jakou má náladu?“ zeptal se ho šeptem, než za sebou zavřel dveře.

„Já myslím, že dobrou.“

„To doufám, vůbec jsem necvičil…“

„Já tě slyším, Procházko!“ ozval se mu za zády hlas soudružky učitelky a zněl úplně jinak než před chvílí.

Hm, ten asi dostane za uši, ušklíbl se a radostně seběhl ze schodů. Už se nemohl dočkat, až doma odhodí noty na klavír, převlékne se do jiných kalhot a vyrazí za klukama sáňkovat.

„To je dobře, soudruhu řediteli, že jste přišli oba, asi půjdeme raději na chodbu, co myslíte? A ty si, Jeníčku, zatím projdi ty stupnice, já se za chvíli vrátím!“

Vysoké dveře učebny se za jeho rodiči a kvokající učitelkou hlasitě zavřely. Taky by už tady mohli namazat ty panty, děsně skřípou a pokaždé mi to rve uši, zamyšleně si rozkládal noty, ale pak ho přemohla zvědavost a potichu se přesunul ke dveřím. Doufám, že si nevšimnou, že nehraju. A přiložil ucho ke klíčové dírce.

„Je skutečně neuvěřitelně nadaný, málokteré dítě v jeho věku má tak dokonalý hudební sluch.“ Za klíčovou dírkou cvrlikala soudružka učitelka, tatínek udiveně bručel a maminka mlčela. „Já vám z něj vychovám génia, uvidíte! Jenom musí více cvičit, to víte, má ještě malé ruce a rozsah, takže jsem vám chtěla navrhnout, že by chodil aspoň třikrát týdně, uvidíte, jaké bude mít za chvíli výsledky, už za pár měsíců může reprezentovat školu třeba s nějakým jednodušším Chopinem.“

„Ale kolegyně, nedělejte z něj hned Mozarta,“ znovu zabručel tatínek, ale on poznal, že ho tyhle pochvaly těší.

„Kdepak, soudruhu řediteli, já skutečně nepřeháním, je to budoucí virtuóz, někoho tak nadaného jsem tu vážně ještě neměla! Tak co říkáte, třeba pondělí, středa a pátek odpoledne?“

„No, já vám nevím, paní učitelko, to se mu asi nebude moc líbit…,“ konečně se ozvala i maminka.

„Prosím tě, přece se ho nebudeme ptát, prostě bude chodit a basta!“ uslyšel tatínka a definitivně se vyděsil.

Cože? I v pátek, kdy je nejvíc zábavy? Tak to teda ne! Odskočil od dveří, přeběhl k oknu a bylo mu úplně jedno, že ho učitelka přistihne, jak nesedí u klavíru. Radostný křik dětí z protějšího kopce byl slyšet až do učebny, jak hrozně jim záviděl, že můžou sjíždět dolů a nikdo je nenutí cvičit ty protivné stupnice a etudy. A až sleze sníh, tak co? Kluci budou hrát fotbal a lítat po hřišti, lézt na stromy a koupat se v potoce, a on bude pořád jenom sedět za tím protivným klavírem. Rozzlobeně se otočil ke klavíru uprostřed učebny a zdálo se mu, že se ještě zvětšil. Stal se z něj velký, černý a lesklý obr, který se rozhodl zničit mu život a připravit ho o veškerou radost. Naštvaně praštil pěstí do kláves a kopl toho obra ohrožujícího jeho svobodu do nohy.

„Ty potvoro jedna klavírová, kvůli tobě nemůžu chodit ven! Já nechci být žádný virtuoooz, to je jak nějaká nadávka, všichni se mi budou smát, že sem šprt, teď se sice občas smějou, ale pak jim dám do nosu a většinou je to přejde… Já tě tak nenávidím!“

Cítil se naprosto zoufale, protože situace začínala být beznadějná, za dveřmi dál cvrlikala učitelka a tatínek potěšeně bručel. Ruka mu najednou zajela do kapsy krátkých kalhot, kde nahmatala rybičku, kterou nedávno vyměnil za duhové kuličky. Ty pro změnu vyhrál na spolužákovi, který měl strýčka v Americe a ten mu posílal kuličky, co se nedaly koupit v hračkářství.

Lesklý nožík mu vklouzl do zpocené ruky, otevřel se nejspíš sám od sebe a chuť pomstít se té protivné učitelce, která ho nutí sedět za klavírem místo běhání s klukama, byla až nesnesitelná. „Jak já ji nenávidím, stejně jako ten blbý klavír!“ Znovu nakopl tu černou obludu, až dřevo nesouhlasně zapraštělo, a pak si vzpomněl na to nejhorší, co může učitelce udělat. Jejího muže zabili nacisti, říkala maminka, nacisti… A ruka s rybičkou zamířila k lesklému dřevu klavíru.

Asi budu mít doma dost velký průser, ale já jí dám virtuóza, říkal si, když zavíral dveře učebny, za kterými kvílela soudružka učitelka.

„Jak jsi to mohl udělat, zrovna ty, Jeníčku, hákový kříž, proboha hákový kříž! A vyrytý na klavíru!!! Tohle vážně nepřežiju!“

„Teď tam radši nechoď,“ poradil udivenému klukovi s notami v podpaždí a seběhl po schodech. Musím být doma dřív, než k nim dorazí ona, a to určitě dorazí. A musím utéct někam hodně daleko, třeba k babičce, ta mě určitě pochopí. A ono se to přežene, jako vždycky… Svoboda byla sladká a za výprask určitě stála. I když ještě netušil, že mu otec stejně pořídí housle, a jemu nezbude než na ně schválně vrzat tak strašně, že i jemu samotnému to rvalo uši, a až stížnosti sousedů donutily jeho rodiče vzdát sen o synovi – hudebním virtuózovi.

**

Rozteklá zmrzlina se nepříjemně lepí na prsty a druhou rukou musí přidržovat spodek trička, ve kterém tají zbývající eskyma. Hltá zmrzlinu po kusech, i když mu z ní trnou zuby, protože těch eskym zbývá ještě šest. To budou kluci zírat, až jim řekne, že jich dokázal spořádat deset najednou. Stejně jako zírali, když se před nimi minulý měsíc svlékl do naha a bez mrknutí oka se vyválel v hromadě kopřiv. Zrovna se totiž bavili o tom, že kopřivy jsou strašně pálivé, a i když jsou prý děsně zdravé, tak je lepší se jim vyhnout. Sice ho tělo svědilo ještě dva dny, ale musel si zachovat tvář, takže nesměl ani syknout, když byl nablízku někdo z party. Nebo když se bavili o sršních a nebezpečí jejich obřích žihadel. Takže když mu druhý den odpoledne jeden vlétnul do pokoje, okamžitě ho napadlo, že ho donese ukázat klukům, aby viděli, že on se teda ani sršňů nebojí. Když sršeň po marných pokusech vylétnout zase ven konečně usedl na stolek, přiklopil ho připravenou sklenicí, jenže pak zase nemohl přijít na to, jak sršně z té sklenice dostat. Nakonec sklenici pomalu přesunul až na kraj stolku a snažil se sršně zespodu zachytit do dlaně. Jenže to se sršni nelíbilo, vlétnul mu do nohavice kalhot a tam mu uštědřil tři rozzuřené štípance. Když ze sebe ty kalhoty konečně s řevem svléknul a sršeň rozzlobeně zmizel otevřeným oknem, odpotácel se do zahrady, kde si vyčerpaně lehl pod strom a usnul. Probral se celý zmatený asi za dvě hodiny a jediné, co ho mrzelo, bylo vědomí, že mu tohle dobrodružství nikdo neuvěří, protože žádného sršně nemá. I když ta červená tvrdá kola, která měl na nohou ještě asi týden, jako důkaz nakonec stačila.

Čtvrté eskymo už zmizelo v žaludku a mohl rozbalit další. Sákryš, už začínají být dost měkká, musím si pospíšit. No jo, už je vážně teplo, a to je nádhera, protože to znamená, že za chvíli budou konečně prázdniny. I když mu někdy připadá, že listy kalendáře před nástupem dvou měsíců, které měl v životě nejraději, snad každým rokem přibývají, místo aby ubývaly. Ale většinu písemek před uzavřením klasifikace už měl stejně za sebou a samozřejmě na samé jedničky, jinak to ani nešlo, protože otec si jako ředitel školy zakládal na tom, že jeho syn samé jedničky mít musí a naprosto bez protekce. Takže pokaždé, když vešel do jejich třídy jako suplující učitel, bylo Honzovi hned jasné, že ho vyvolá jako prvního, před tabulí ho pořádně podusí a nic mu nedá zadarmo. Jenže měl to štěstí, že mu stačilo jen v hodinách poslouchat a všechno si zapamatovat, takže se vlastně ani moc učit nemusel. Domácí úlohy sfoukl levou zadní a mohl utíkat za klukama. Ráj totiž začínal už za plotem zahrady, kde tekl studený potok, ve kterém už koncem dubna zkoušeli, kdo vydrží v ještě ledové vodě stát nejdéle. Hráli si na indiány v nedalekém lesíku, občas vlezli i do cizí zahrady, kde už se červenaly první třešně, tedy ne že by stejně nečervenaly ve školní zahradě, ale to by přece nebylo žádné dobrodružství. Jediné, co mu občas vadilo, byla jeho sestra, kterou musel hlídat, takže ji bral s sebou a utínal uštěpačné poznámky svých parťáků na téma, že s holkama není žádná sranda a do party přece nepatří.

„Ona není normální holka, je skoro jako kluk,“ pokaždé procedil mezi zuby a výhružně se rozhlédl. Což se Mirka snažila dokázat tím, že byla stejně tvrdá jako on, když stála v ledové vodě potoka a zatínala zuby do té doby, než odpadli ostatní kromě jejího bratra a vyběhli s úplně červenýma nohama a drkotajícími zuby na břeh.

Rodičům o tom sršni samozřejmě nic neřekl, jenom maminka se při koupání divila, kde se mu na nohou vzaly tak podivné modřiny přecházející až do černa. I když na neustálé známky přehnaně dobrodružné povahy svého syna byla už zvyklá. Rodiče totiž pochopili, že mají doma tak trochu sígra, ale dokud se dobře učil a nepřekračoval hranice zákona, smířili se s jeho přílišnou aktivitou. Většinou věděl sám a předem, za co dostane zaracha a co mu ještě projde s mírným či silnějším pokáráním. Ale někdy ho i rodiče dokázali překvapit.

„Není to divné, že nám táta tentokrát nic nepřivezl?“ zeptala se ho sestra, když dopsala poslední úkol a našla Honzu, jak se výjimečně povaluje po gauči.

„No jo, to máš pravdu. Vždycky nám přece z toho Brna něco přiveze, že jo? Ale přijel docela pozdě a třeba zapomněl,“ zpozorněl její bratr a odložil Křídla vlasti. Teď ho totiž zajímalo vše o létání a skálopevně se rozhodl, že se stane letcem.

„Nechal tady včerejší kabát, tak třeba má něco v kapse,“ Mirka pokoušela dál, až z toho gauče slezl, aby společně prošacovali kapsy otcova svátečního kabátu.

„Tak nic, asi vážně zapomněl,“ povzdechla si sestra zklamaně.

„Nebo tentokrát neměl čas něco koupit. I když, ten oblek, co měl včera na sobě, mu visí ve skříni, třeba je něco tam…“

„Ale do ložnice přece nesmíme,“ namítla Mirka. A pak se bez dalších řečí vydala za bratrem na zakázané území.

„Hele, něco tam je! Zlatý dukátky, určitě jsou čokoládový! Je jich tady aspoň deset!“ vykřikl Honza vítězně a vylezl ze skříně.

„Vidíš, že včera večer zapomněl, jak byl z té cesty unavený, a může být rád, že nás to napadlo, jinak by se mu roztekly a zničily mu šaty. Ale takové jsem ještě neviděla…“ Oba se sklonili nad záhadnou šňůrou zlatých, k sobě připojených dukátků.

„To je fakt, maj nějaké divné okraje, že jo? No, třeba je v tom Brně dělají nějak jinak… Hele, to není čokoláda, to jsou balonky, nafukovací, škoda, že nejsou barevný. To je nuda. Neva, vezmem je ven a zkusíme je nafouknout…“

Když se s podivně podlouhlým balonkem blížil k obvyklému místu setkání jejich party, seděli tam i deváťáci, a jakmile si všimli balonku, začali se smát.

„Na co je tobě, Potočný, dobrý primeros? To je i na tebe nějak brzo, ne?“

„Jaký primeros?“ zarazil se. „Jo tohle, no já jich mám víc, koukejte.“ Vytáhl z kapsy zlatou šňůru.

„Ty vole, ty jich máš tolik? Kdes to vzal?“

Aniž věděl proč, přišlo mu nevhodné něco vysvětlovat. „To vás nemusí zajímat, prostě je mám.“

„A prodáš mi?“ zeptal se ho dychtivě největší čahoun s pletí, která se už začínala červenat prvními podebranými boláky.

„Proč ne? Za korunu je tvůj,“ rozhodl se, že nadhodí cenu a uvidí.

„No, ty teda nejsi z laciného kraje, ale vezmu si dva,“ čahoun zašátral v kapse a o zbývající dukátky se strhla značná rvačka. Když se o zisk spravedlivě podělil s Mirkou, s pěti korunami v kapse zamířil do místního obchodu a rozhodl se je velmi výhodně investovat. Zakoupil deset eskym po padesáti halířích a zahájil pokus na téma, kolik eskym se dá sníst najednou.

„Co to máš, Honzíku?“ ozval se za ním otcův hlas.

„Eskyma,“ otočil se a bezelstně ukázal otci obsah trička.

„A kde jsi na ně vzal tolik peněz?“

„Přece za ty balonky, cos nám přivezl.“

„Jaké balonky?“ Proč má ten táta najednou takový divný hlas, napadlo Honzu.

„No, zapomněls nám je dát, jak jsi včera večer přijel, a my mysleli, že by se ta čokoláda zkazila, teda ona to nebyla čokoláda, ale i tak, díky… tak jsme je prodali klukům, vlastně ani nevím, proč o ně měli takovej zájem.“

„Takový, ne takovej, kolikrát ti to mám říkat… A viděla to maminka?“

„Nee, nebyla doma. Ty se zlobíš, že jsme ti hledali ty dárky v kapse?“

Otec zrudnul. „To se teda zlobím, nemáte mi co lézt do kapes, když vám to nedovolím, dej sem ta eskyma, ještě ti bude špatně!“

Tak jenom pět, škoda, těch deset bych určitě dal, ale možná by mě bolelo břicho, říkal si, když sledoval, jak otec vztekle odhodil zbylá eskyma do škarpy vedle cesty.

„A teď mazej, to si doma ještě vyřídíme, máš štěstí, že musím ještě do práce. Mazej a nezírej tak na mě!“ Zbylý kousek cesty otec nepromluvil ani slovo a jenom se mračil.

„To zase bude, a to jsem si říkal, že jsem celý týden nic neprovedl, že je to nezvyk,“ zabručel, když sledoval, jak otec naštvaně míří do ředitelny, a odšoural se raději domů.

U večeře, kterou do sebe sotva dokázal nasoukat, ale raději mlčel, aby nezvykle zamlklému otci nepřipomínal, že mu má ještě vynadat, se divila jenom maminka.

„Tobě, Jeníčku, nechutná? Vždyť rajskou máš přece rád. Nebolí tě břicho, ukaž, nemáš teplotu?“ Sáhla mu znepokojeně na čelo. A jéje, teď to přijde, teď si vzpomene, vyděsil se, ale otec po něm jenom loupl očima a jeho znovu udivilo, že stále mlčí.

No, asi má jiné starosti a chce mít klid, ale stejně je to nezvyk, obvykle využije každé příležitosti, jak mi udělat kázání. Ty dospělí jsou vážně divní…

***

Byla tak krásná, když občas pohodila vlasy, které se jí jemně otřely o rameno a zůstaly na něm chvilku viset, aby pak jako těžká záclona spadly dolů až k lopatkám. A on měl najednou chuť ty troufalé konečky lesklých vlasů pohladit a přivonět k nim. Tohle ještě nikdy nezažil, tak zoufalou touhu dotknout se někoho jiného, přiblížit se svými rty k jiné tváři porostlé jemnými chloupky jako broskvička, do které máte chuť se zakousnout a zároveň je vám líto narušit dokonalou strukturu voňavého plodu. Všimla si jeho upřeného pohledu, plameny táborového ohně jí zabarvily tvář do růžova a najednou se něj usmála. A jemu srdce překvapením vystoupalo až do krku. Kdyby na něj teď někdo promluvil, nedokázal by vydat jediný hlásek, zadrhnul by se stejně tak, jak ho jeho hlas zrazoval poslední dobou často, a on se pokaždé styděl, že zase kokrhá. Jediné, co ho utěšovalo, bylo obdobné kokrhání jeho spolužáků, kteří měli většinou ještě tu smůlu, že jejich tváře hořely skvrnami zanícených boláků mezi prvními náznaky vousů. Otec, který při jeho marných pokusech promluvit normálním hlasem marně ukrýval pobavený úsměv, ho sice utěšoval, že nemusí mít strach, že to mutování nejpozději do roka přejde, a on sám se bude divit, jak jednoho dne promluví úplně jiným hlasem bez jediného škobrtnutí hlasivek.

„Jestli budeš mít hlas po mně, ještě se budeš divit, kde se v tobě najednou vzal. To jsou ty vzbouřené hormony, měníš se prostě v muže a někdy je těžké to unést.“ Poplácával ho útěšně po ramenou, která se také zničehonic začínala rozpínat do šířky, a on jen otráveně zabručel.

„Tobě se to mluví, ty si snad v pubertě nikdy nebyl…“

Maminka ho při tom otcovském proslovu lítostivě pozorovala a pak řekla otci: „Hm, mně to vykládej, taky se nějak nemůžu smířit s tím, že když vejdu do Jeníčkova pokoje, tak už nevoní, ale je tak divně cítit a mě z toho úplně bolí srdce, protože mi je jasné, že přicházím o svého chlapečka. Musím se prostě začít smiřovat s tím, že už to velmi brzy nebude ten můj chlapeček, se kterým se dalo mazlit.“

„Jéžiš, mami, nech toho,“ hlas ho znovu zradil a on raději utekl do svého pokoje, i když jak do něj vstupoval, potáhnul nosem. Copak to tu vážně tak smrdí? To přece nesnáším, když něco smrdí, ne? A teď snad smrdím i já? No potěš. Raději se šel vysprchovat a vzal si čistou košili.

„To je život, mláďata jednoho dne vylétnou z hnízda, s tím se, má milá, musíš smířit. Ale zkus si představit, že by to tak nebylo, to by bylo přece ještě horší, ne? Zůstal by nám na krku,“ zasmál se otec a pohladil svou ženu po zádech.

„Tobě se to řekne, tohle asi těžce nese každá matka, která má syna, když si představí, že jednoho dne bude dělat… To, no ty víš, co myslím…,“ matka zrudla a ruka jejího muže zajela níž.

„Nech toho, děti nás můžou vidět,“ zrůžověla ještě víc a odtáhla se od něj. „Jsem zvědavá, jak ty sám zvládneš to, až Mirce začnou růst prsa.“

„Tak to si vážně nedokážu představit,“ otřásl se otec, raději se posadil do křesla, zabořil jako obvykle nos do novin a byl rád, že tenhle rozhovor, který mu vlastně vůbec nedělal dobře, může ukončit. Dnes je nějaká divná doba, o věcech, o kterých se raději dříve nemluvilo vůbec, protože to nebylo slušné, a směly se odehrávat jen za zavřenými dveřmi v naprostém soukromí, se najednou začíná mluvit nějak otevřeněji. Dokonce nedávno na schůzi učitelského sboru jeden mladý, sotva opeřený kolega mluvil o tom, že se uvažuje o zařazení nového předmětu, který by žáky seznamoval s procesy jejich těla a tak podobně. Jen přes mou mrtvolu, takový nesmysl, nám taky nikdo nic nevysvětloval a přišli jsme si na všechno sami.

Honza dál pozoroval dívku s dlouhými lesklými vlasy, jak se na oko baví s rozchechtanými kamarádkami, ale očima stále častěji zabloudí směrem k němu. Pro něj u toho ohně byli jenom oni dva, ostatní se stali jen rozmazanou hlučící masou splývající se šerem posledního společného večera na táboře, protože za pár dnů zase začne škola a dva měsíce prázdnin, tak nelítostně krátkých, snad ani nebyly. Milena, Milena, to je asi to nekrásnější jméno na světě, válel ho rozkošnicky po jazyku s pocitem, že alespoň tím jménem a jeho neustálým opakováním se jí může přiblížit. A ona se zvedla, a jak se její tělo narovnávalo, otvorem teplákové bundy vykoukl jeden oblý prs v bílém tričku a on rychle polknul, protože teď měl pocit, že mu srdce uvízlé v krku asi vystřelí temenem hlavy a roztříští se o oblohu. Jak odcházela od ohně, znovu se na něj podívala a pak zamířila do tmy. Chvíli přemýšlel, co má udělat, třeba mu tím chtěla něco naznačit, a nakonec se rozhodl, že lepší je se ztrapnit, než do smrti litovat, že neudělal vůbec nic. Věděl totiž naprosto jistě, že do smrti bude milovat jen tuhle Milenu a nikoho jiného, protože něco podobného se mu ještě nikdy nestalo. „Kam deš?“ zeptal se jeho kamarád, jen aby řeč nestála, a on zrudl. To je to na něm tak vidět? „Na záchod, vole, proč se ptáš?“

„Potočný, jak to zase mluvíš, copak takhle se mluví na pionýrském táboře?“ okřikla ho vedoucí jejich oddílu, která seděla vedle něj a on na ni úplně zapomněl.

„No jo, tak pardón,“ zabručel a raději vykročil ze světelného kruhu do tmy, ve které zpočátku neviděl vůbec nic. Až několikrát zamrkal a přivřel oči, temnota se rozestoupila a on se začal orientovat. Kde je? Kam zmizela? Nebo se mi to jenom zdálo?

Tamhle je, je to určitě ona, zasmál se radostně, když si všiml, jak se otevírají dveře jedné z dřevěných kadibudek a Milena míří do umývárny. Hm, možná to nic neznamenalo, prostě šla jen na záchod a vůbec nic mi tím nechtěla naznačit, a já ji jenom špatně pochopil. Ale pak se rozhodl a vykročil směrem k ní. Zastavila se, zkoumavě si ho prohlížela, pak znovu pohodila vlasy a on si najednou nemohl pomoct, natáhl ruku a těch vlasů se dotknul. A ona neuhnula, nenapřáhla ruku a nedala mu facku za tu drzost, jenom se zase usmála a řekla: „Ty tady prý ještě zůstáváš?“

„Jo, budu pomáhat balit tábor, ale ty už zítra jedeš domů, co?“

„Hm, musím, ale nechce se mi, vůbec se mi nechce…,“ dívala se mu do očí, prsty jí zabloudily do vlasů a začaly na sebe navíjet jeden dlouhý lesklý pramen.

A pak jen tak stáli, chvíli se pozorovali, chvílemi jim oči samými rozpaky zajížděly někam do tmy a jemu se honilo hlavou, proč mu to vlastně řekla, chtěla mu tím něco naznačit? A co má říct zase on? Jéžiš, to je situace. Co když mi zase přeskočí ten protivný hlas a ona se začne smát. Holky to mají jednodušší, ty prostě tak trapně nemutujou a jen se pořád něčemu nablble řehtají…

„Asi mi budeš chybět, Honzo,“ zašeptala a on v první chvíli naprosto nevěřil svým uším.

Cože já? Já jí budu chybět? A ke všemu ví, jak se jmenuju, to snad ani není možný, tak se jí asi taky líbím… Co jí mám proboha říct, aby to nebylo trapný?

„Hm, ty mně taky,“ nakonec ze sebe vysoukal celý šťastný, že v tom šepotu není slyšet žádné skřípání.

„Tak si můžeme třeba psát,“ vlasy se navíjely dál.

„No, ale já nemám tvoji adresu…“ Ty seš ale vůl, co to meleš za kraviny?

„A chceš ji? Teda tu moji adresu?“

„Jasně, že chci, já ti budu určitě psát. A odepíšeš mi, když ti napíšu?“ Já jsem fakt kretén, co to zase plácám?

„Třeba joo,“ protáhla slova jako předoucí kočka a pak se tichounce uchichtla.

„A proč si celou dobu nic neřekla?“

„Co jako?“ hlava jí zabloudila až k pokrčeným ramenům.

„No, no… že ti budu chybět, teď už je konec tábora, ty zítra odjedeš a mohli jsme…“

„Co jsme mohli?“ Zase zapředla.

„No, mohli jsme tady spolu chodit, teda bavit se víc, jsem myslel.“

„A proč si neřekl nic ty?“

„Já, já jsem…,“ byl šťastný, že díky tmě Milena nevidí, jak mu planou tváře. „Já jsem to přece nevěděl… Že bych ti mohl chybět. Ale já jsem samozřejmě moc rád, že jsi mi to řekla, moc rád, abys věděla… A budu ti psát každý den, chceš?“

„To bych byla ráda, opravdu,“ znovu naklonila hlavu a její prsty dál bloudily vlasy, pohrávaly si s prameny a jemu se to moc líbilo. Tak ona je ráda, panebože, ona je ráda, řekni něco, ty kreténe, ať tady jen tak nestojíte a nezíráte na sebe. Udělej něco, ale co, proboha, co mám jako udělat?

„No, tak já jdu zase zpátky a tu adresu ti dám zítra před odjezdem, jo?“ prsty vyklouzly z vězení vlasů, ruce spadly dolů a její oči rozpačitě zabloudily do tmy.

To néé, teď přece nemůže odejít, udělalo se mu úplně špatně z představy, že by tento okamžik, který si celou dobu představoval před spaním a připravoval si všechny věty, které jí řekne a co mu třeba řekne ona, měl skončit. Ruka mu zničehonic vystřelila a dotkla se té její.

„A nechceš se jít na chvíli projít? Teda když jsme spolu nestihli chodit, tak projít se můžem, ne?“ To bylo dobré, Hansi, to se ti docela povedlo a ani jsi to neměl nacvičené.

„Můžeme, ale co když nás někdo uvidí? Pak budeme mít třeba ještě průser.“

„Jaký průser? Na chození po táboře přece nic není, ne? A hlavně, kdo by nás v té tmě jako viděl?“

„To je vlastně pravda, musíme se prostě vyhnout všem těm světlům, co?“ Zase se zachichotala a on si najednou uvědomil, že Milena je úplně stejně nervózní jako on, a vlastně taky vůbec neví, co má říkat a dělat… To je přece nádhera!

Když se zachumlal do deky na dřevěném kavalci ve stanu, byl neuvěřitelně šťastný. Znovu a znovu si přejížděl jazykem po rtech a snažil se z nich ještě jednou cítit chuť jejích úst. To je sen, to je naprostý sen, já se poprvé líbal s holkou, a ne s nějakou holkou, ale s Milenou. A zítra ráno ji znovu uvidím a rozloučím se s ní. Jenže najednou si uvědomil, co ten zítřek bude znamenat. Že ona nasedne do autobusu a odjede. A on ji uvidí bůhvíkdy, vždyť bydlí tak daleko, až ve Vsetíně, to je přece až na konci světa… Možná až za rok. Třeba se jim podaří dostat se na tenhle tábor už jako instruktoři, určitě se to povede, musí se to povést. I když rok je tak strašně dlouhá doba, co když na něj za tu dobu zapomene? On na ni teda určitě ne, protože jí bude každý den psát, tak jak slíbil. No nic, zítra ji ještě uvidí, a co se bude dít dál, to se taky uvidí… Zítra, zítra, Milena, Milena…

Prach cesty rozvířené koly autobusu mu vlétl do nosu i otevřených úst, takže musel zastavit, zaprášené nohy sklouzly ze šlapátek a zoufale sledoval, jak autobus mizí v dálce. Ještě naposledy rozeznal její hlavu za zadním oknem a ruku, kterou mu mávala. Zvedl tu svou a najednou už nemohl dál. Žlutý prach se přilepil na mokrou tvář a spojil se s praménky potu, který mu stékal až do úst. Když se je snažil utřít, nevěděl, jestli ty slzy, které stíral společně s potem, způsobil jen prach, nebo jsou důsledkem té strašné bolesti, která mu najednou sevřela celý hrudník. Křeč zoufalství ho svírala jako železná obruč bolesti tak, že se celý zkroutil a chytil se oběma rukama za břicho. Asi budu zvracet nebo co. Kolo upadlo na cestu a sedátko ho praštilo do kotníku. Zařval bolestí a odkulhal na kraj cesty, kde se zkroutil do klubíčka s pocitem, že už nikdy nevstane, zůstane tady ležet a najdou ho až večer nebo druhý den ráno.

„Chudák, umřel na zlomené srdce,“ řeknou, a nebo taky ne, protože to koneckonců nikdo neví, co teď prožívá. Nikoho nenapadne, že mu puklo srdce bolestí nad odjezdem jediné holky, kterou kdy miloval. Protože on se určitě zamiloval, to teď věděl naprosto jistě. Tak takové to je, ta láska. Nikdy předtím nedokázal pochopit, o čem to všichni mluví a píšou a zpívají, protože mu takové písně připadaly navýsost směšné. Ale teď už je chápal. Bolí to, opravdu to bolí. A jak to má vydržet? A kdy to přejde, a přejde to vůbec někdy? Jak se s tímhle dá vůbec žít? Když celý svět je najednou šedivý a prázdný, bez jediné možnosti se utěšit. Jediné, co může udělat, aby ulevil tomu všemu, co má teď v sobě, je sednout si do stanu a začít psát, aby byl s ní alespoň tímto způsobem. Napsat jí, jak je mu to líto a jak se mu po ní stýská, protože ona to určitě pochopí. Vypadala, že bude brečet, když se naposledy chytili za ruce, a bylo jim úplně jedno, že ostatní se po nich pobaveně dívají a ušklíbají se jejich vážným tvářím. „Velká láska letí světem, propíchnutá parapletem, hehe,“ smály se holky z jejího oddílu. „Honza miluje Miléénu, hahá.“

Blbci, akorát závidí, že jim se to nestalo, napadlo ho, když nastupovala do autobusu a on si nedovedl představit, že tohle, tohle je ten okamžik, kterého se tak bál. A pak si všiml kola opřeného o sloup táborové brány. Bylo mu úplně jedno, komu patří, však ho přece v pořádku vrátí, ale teď ho prostě nutně potřebuje, protože to je jediná možnost, jak ještě chvíli sdílet ten samý okamžik, tu samou chvíli společné cesty. Ona v autobusu, on na kole, ale pořád ještě něco, co mají společného, protože za chvíli už nebudou mít společného nic.

A tak nasedl na kolo, vůbec si nevšímal křiku hlavního vedoucího, kterému to kolo patřilo, a vyrazil jako střela poháněná mohutnými city za autobusem. A teď tady leží zkroucený na kraji cesty a čeká, kdy vydechne naposledy, protože tohle prostě nepřežije. Tak to je ta láska. Láska. Jak tohle mohl někdo vymyslet, když je to vlastně až nepříjemné a nebezpečné životu. Je vůbec o co stát?

„Není, určitě není,“ vzlykal a utíral si další a další slzy, které se koulely zaprášenými tvářemi. Tohle už asi nikdy nechci zažít. A doufám, vážně doufám, že ta bolest jednou přestane. Běžte s tou láskou vážně do prdele, vždyť to za to snad ani nestojí. Člověk přestane být sám sebou, stane se z něj ubrečený slaboch, který nedokáže na nic rozumného myslet… Tehdy se zařekl, že už se takhle nikdy nezamiluje, a tímto rozhodnutím ho konečně přestalo bolet břicho. Tak vida, pomáhá to… Ale stejně jí musím hned napsat.

****

Už se šeřilo a pohled na hodinky přisvědčil, že se bude muset vydat domů. Jinak ho čeká otcův olympský hněv. Otec totiž vůbec nechápe, že svoboda je venku a ne za dveřmi domovského bytu.

„Ještě se nakonec začneš toulat po nocích a bude z tebe chuligán! No, na to se tedy podívám, ještě jeden pozdní příchod a budeš mít zaracha na pěkně dlouho. Jak si to vůbec představuješ?“

Potáhl z cigarety vyžebrané od kamaráda, kterému se podařilo doma ukrást krabičku Partyzánek a byl tím pádem za hrdinu večera, a pak se podíval na holku, která se mu poslední dobou začínala dost líbit. Měla podobně lesklé tmavé vlasy jako Milena, která mu už dávno přestala psát stejně jako on jí. Když se letos na jaře dozvěděl, že s rodinou pojedou za příbuznými směrem ke Vsetínu, vyžebral si na otci, že v tom Vsetíně vystoupí a přijede za nimi dalším vlakem. Otec se nejdříve rozčiloval, co je to za nápady, ale maminka, která přebírala poštu a vždy mu s potutelným úsměvem předávala další dopis ze Vsetína, otce chlácholivě pohladila po rameni.

„Ale Hansi, taky jsi byl kdysi mladý a on k tomu má své důvody, že jo, Jeníčku?“ Tentokrát mu nevadilo, že mu říká Jeníčku, i když toho už poslední dobou nechává, když vidí jeho nabručený obličej, a začíná mu říkat Honzo. A hlavně byl vděčný, že ho aspoň někdo chápe. Poslední dobou si musel hodně připomínat, že má své rodiče vlastně moc rád, protože jsou na rozdíl od mnohých rodičů jeho kamarádů daleko chápavější, ale připadali mu tak hrozně staří a jejich řeči ho opravdu nudily, ale co se dá dělat, jednou jsou to jeho rodiče, tak to s nima musí vydržet do doby, než si konečně bude moct dělat, co bude chtít.

A tak vystoupil ve Vsetíně, našel Milenin panelák a zazvonil před dveřmi bytu s tlukoucím srdcem, i když byl rád, že už mu netluče tak bolestivě jako dřív. Byla doma a on asi nikdy nezapomene na ten šok, když ji uviděl. Nechala se totiž ostříhat, ztloustla a on najednou vůbec nechápal, jak se mohl kvůli téhle holce skoro celý rok těšit na příchod listonoše a popsat tolik dopisního papíru.

„Jé, ty si ale vyrostl, z tebe je úplný obr!“ vyhrkla a pozvala ho dál. Zklamání bylo tak palčivé, že dokázal jen velmi rychle vypít hrnek čaje, a všechny představy, jak bude zase hladit ty nádherné dlouhé lesklé vlasy a zase ji líbat a kdoví co ještě, se zřítily k zemi, kde zmizely v nenávratnu. Byla takhle obyčejná už tehdy a jenom jeho zamilovanost změnila její rysy na to nejkrásnější, co kdy viděl? Nebo se za ten rok skutečně tak změnila? Když se velmi rychle rozloučil a dveře zaklaply před jejím nechápavým obličejem, cítil se najednou naprosto volný a rozběhl se na nádraží, kde čekal raději dvě hodiny na vlak, než aby seděl v jedné místnosti s nezajímavou holkou, se kterou si najednou neměl vůbec co říct. Celé ty dvě hodiny se ptal sám sebe, jak je možné, že se jednu chvíli někdo trápí kvůli nějaké holce, a najednou zjistí, že tak zoufale miloval, toužil a nemohl v noci spát kvůli někomu, kdo ho při dalším pohledu tak neuvěřitelně zklame. Tak co je tedy pravdivé? Něco na těch růžových brýlích, které láska člověku nasadí na oči, a jakmile milovat přestane, začne věci vidět takové, jaké ve skutečnosti jsou, asi bude. Takže kdyby se někdy náhodou znovu zamiloval, bude se zase trápit a soužit úplně zbytečně, protože až ho to konečně přejde a růžové brýle zase spadnou, znovu uvidí, že se trápil a soužil kvůli další úplně nudné a ošklivé Mileně? Má to vůbec cenu? Vlastně je na tom nejlepší ten pocit potom, kdy se člověk cítí najednou úplně volný a svobodný a netrápí ho vůbec nic. Hlavně žádné ženské ne… Tohle si bude muset rozhodně zapamatovat. A už nikdy takhle nezblbnout. Než jeho vlak konečně ztěžka dosupěl na nástupiště, slíbil si, že něco takového zažil naposledy.

Byl rád, že Milena nakonec na další tábor nejela, i když si celý rok slibovali, jak na něm letos budou už jako instruktoři. I z toho důvodu, že na něm konečně přišel o panictví. S o dva roky starší zdravotnicí, která jedné noci nečekaně vstoupila do jeho stanu, aniž řekla slovo, svlékla se a vlezla k němu na kavalec. A on jen ležel, celý udivený sledoval, co se děje s ní a hlavně s ním. Zpočátku bojoval s touhou ji zastavit, to její pachtění a vzdychání bylo trochu trapné a podivné, ale nakonec se poddal tomu, o čem jeho kamarádi jenom mluvili a on na rozdíl od nich konečně zažil. Pak vyklouzla do noci, aby se ráno před budíčkem vrátila, přinesla čisté prostěradlo, pošpiněné prostěradlo srolovala, strčila si ho do podpaždí a beze slova odešla. Nebýt převlečené postele, ani by nevěděl, jestli se mu celá ta akce provázená podivnou pachutí a přitom pocitem jistého vítězství jen nezdála. Když se ráno potkali u snídaně, tvářili se, že se nic nestalo, a on se jen ujistil, že se mu zdravotnice vůbec nelíbí, stejně jako se mu nelíbila předtím, nevšímal si jí až do konce tábora a ignoroval všechny její nenápadné signály. A přemýšlel, jestli to bude takové i příště.

Jenže dívka, která se mu naopak líbila, měla oči jen pro spolužáka, který přinesl kytaru a snažil se na ni hrát. Moc mu to teda nešlo, což vadilo asi jen Honzovi, protože zpíval falešně, ale to asi taky nikomu nevadilo. Copak ty lidi nemaj uši nebo co?

Ta je fakt úplně blbá, oči jí můžou vypadnout, jak na něj zírá, a vůbec jí nevadí, že se to nedá poslouchat. Všechny holky se můžou zbláznit, jak někdo začne hrát na kytaru, čím to jenom je?

To bych zahrál taky a mnohem líp. A ke všemu to je ta halekačka z rádia o nějakém blbém kovbojovi se stádem krav, taková kravina. Jsou přece mnohem lepší písně, které lapá každý večer na šumícím rádiu a nesmí ho pouštět moc nahlas, protože jinak mu otec vlítne do pokoje a nadává, že zase poslouchá tu zkaženou západní hudbu. A co jiného má tak asi poslouchat, ty sladkobolné songy, které jsou zase jenom o lásce? Nebo o budování továren a sklizni obilí? To, co k němu promlouvá šuměním a chrchláním rušeného signálu rádia Luxembourg, to je něco úplně jiného, je to rachot a tepe to, a i když vůbec nerozumí textům, které jsou asi taky pořád o lásce, slovo Love se v nich opakuje teda docela často, tak to vůbec nevadí. Protože k němu promlouvá něco, o čem ví, že je na hony vzdálené všemu, v čem musí žít. Ani si nedokáže představit, že na druhém konci tolik vzdáleného světa za neprostupnou hranicí si člověk jen tak zajde do obchodu a koupí si každou desku, po které zatouží. Jak je to možné, že tam na Západě, což je po ně všechny stejné, jako když někdo řekne na Měsíci, kam se taky nikdo nedostane, hrají úplně jinak? Jak je to možné, že jejich hudba zní tak nově, svobodně, divoce a drásá mu duši, kdežto ta, kterou slyší doma v rádiu, mu tak akorát drásá uši a nervy?

Chtěl by hrát tak jako Beatles nebo Rolling Stones nebo Chuck Berry, a pak přijít sem a úplně je odrovnat. Ti by zírali. A holky by se mohly zbláznit, jely by po něm a ne po tom blbečkovi s odstátýma ušima, co mečí jak kozel a ony mu to stejně žerou. No jo, jenže nemá ani na co hrát. I když vlastně… Táta má přece jednu kytaru ve skříni, vždycky se na ni tak melancholicky zadívá, vzdychne, a pak ji zase strčí zpátky do skříně. „Ibánězka, to je nástroj, jak já už na ni dlouho nehrál.“

„A proč na ni teda nehraješ?“ zeptal se jednou a otec znejistěl.

„No víš, už by mi to asi ani nešlo, a vůbec… Do jedné vody dvakrát nevstoupíš,“ řekl nějak smutně a zase zavřel skříň. A jemu připadalo, že ta kytara je ze svého skříňového vězení a dlouhého mlčení smutná taky.

„Tak zdar, já už musím,“ rychle se rozloučil a rozběhl se k domovu. Kde byla jenom Mirka, jako vždy zabraná do nějaké knihy. S tou se poslední dobou taky nedá vůbec mluvit, když zrovna nečte, je pořád uprostřed nějakého houfu uchichtaných malých holek, které vždy, když ho potkají, okamžitě zrudnou a začnou se řehtat ještě víc. A jeho sestra jenom kroutí nad tím jejich hysterickým hýkáním očima a nadává jim, že jsou úplně blbé, vždyť je to jenom její protivný brácha, ne? Aby začaly ještě více pištět a dělat na něj zamilované oči za jejími zády. Takový nány, a to jim ještě ani nerostou prsa.

Otevřel skříň v ložnici rodičů a sáhl po kytaře. Její struny jemně zaševelily a jemu připadalo, že mu říká: „Vem si mě, chytni mě a zkus to… Nikdo tě nevidí ani neslyší a já jsem tu tak sama a opuštěná.“

Odnesl ji do svého pokoje, sedl si na gauč a zhluboka se nadechl.

„Tak jo, tak jo, za zkoušku přece nic nedám, a když mi to nepůjde, tak ji zase zavřu do skříně a nikdo se nic nedozví.“

Přejel levou rukou po strunách a ony zazněly tak ladně a harmonicky, zkusil to znovu, zvuk akordu byl jemný a hladivý a on najednou věděl, že je to ono, to, co vždycky chtěl, a že tuhle kytaru už rozhodně do skříně zpátky nedá. Protože se znovu zamiloval, ale tentokrát do někoho, kdo neztloustne, neostříhá si vlasy a nestane se úplně obyčejnou osobou. Na tuhle kytaru se totiž naučí hrát! A najednou mu bylo jasné, že ani ne tak proto, aby ohromoval holky, ale protože ho to opravdu baví.

Na ni může myslet pořád, pořád si představovat, co dalšího se naučí a dokáže, až na ni jednoho dne zahraje přesně to, co bude sám chtít, protože ta kytara ho bude poslouchat a plnit každé jeho přání. Už teď byl šťastný, protože mu připadalo, že našel přesně to, po čem celý svůj krátký život toužil. Proč mě sakra nutili hrát na klavír a housle? Proč mi rovnou nedali do ruky kytaru, už jsem toho mohl tolik umět. Vždyť ta kytara je schopná zahrát úplně všechno, je to takový malý orchestr na šesti strunách a jenom je potřeba přijít na všechny její taje a zákoutí. Ale to nevadí, já se to naučím sám a to všechno určitě najdu…

Otec byl rád, když zjistil, že zase hraje, dal mu dokonce knížku pro začátečníky hry na kytaru a se slovy: „Aspoň budeš dělat něco užitečného a netoulat se venku po večerech. Ale prosím tě, chovej se k ní slušně, je to opravdu stará kytara a ty čím jsou starší, tím jsou vzácnější, protože hrají mnohem lépe než kytary nové. Vlastně ani nechápu, čím to je, ale je to tak. Můžu se spolehnout, že na ni dáš pozor a nezničíš ji?“

Samozřejmě, že mu to slíbil. I když toho kroku otec později velmi často litoval. Opravdu se naštval a asi týden s Honzou nemluvil, když zjistil, že do jeho krásné ibánězky vyřezal rohy, aby vypadala stejně jako elektrické kytary jeho muzikantských vzorů, nechal jí zúžit krk, a dokonce na ni namontoval nějakou krabičku a tvrdil, že je tím pádem vlastně elektrická a že takhle zní mnohem lépe. Jenže už se to nedalo zastavit. Jeho syn totiž našel ve škole tři spolužáky, stejně poblázněné tou zkaženou západní hudbou, a založili kapelu. Sport, kterému se do té doby dost intenzivně věnoval, šel naprosto stranou, stejně jako škola, veškeré učení i sny o létání. A zůstal jenom bigbít.

*****

„Ony jsou snad Vánoce!“ napadlo Honzu, když vešli do zkušebny závodního klubu dolu ČSA v Karviné. V rohu velké místnosti se lesknou fungl nové bicí, o stěnu se opírá několik kytar a největším překvapením jsou elektrické varhany.

„Ty bláho, Ionika, to snad ani není možný, hele a ta Futurama a taky je tady Graziosa, mně se to snad jen zdá…,“ zařval nadšeně na kamaráda, který jen zíral s otevřenou pusou. Tohle je sen, naprostý sen, a to je teprve srpen. Nemohl uvěřit, že si může vyzkoušet to, co zatím vídal na stránkách katalogů hudebních firem. Už jen ty obrázky si prohlížet byl zázrak a mezi muzikanty se předávaly z ruky do ruky, až byly celé ohmatané, jak si nad jejich stránkami ukazovali nástroje, o kterých si mohli nechat jenom zdát. A znovu se štípnul s podezřením, že ve skutečnosti leží doma v posteli a zdají se mu krásné, barevné sny, ze kterých se nakonec zklamaně vzbudí.

„Tak co na to říkáte, hoši?“ pozoroval je s úsměvem manažer závodního klubu, jehož dcera chodila na stejnou školu jako Honza, a tak dlouho svému otci nadšeně vykládala o skupině, která hraje na jejich škole, až se na ně šel podívat.

„Máme tady dechovku i taneční orchestr, ale bigbítovou skupinu zatím ne.“ Když tehdy Honzu oslovil s nabídkou, že by jim zařídil nejen nové nástroje, ale i koncerty, ten si v první chvíli myslel, že si z něj jen utahuje. Právě slezl celý zpocený z pódia školního sálu, přesvědčený, že to je naposledy, co hráli na podobné akci. Už ho to otravovalo, jak za ním téměř po každé písni chodil ředitel a jím vyslaní profesoři s požadavkem, aby tu hudbu proboha ztišili, že je to hrozný rámus a proč nezahrají k tanci taky něco pro ně… Pod jevištěm se vlnila masa rozjařených studentů a za nimi se bělal ředitelův otrávený obličej. Už nějakou dobu přemýšlel, že to takhle dál nejde, na nové nástroje nemají, na ty staré už téměř nejde hrát, zesilovače smontované ze starých reproduktorů jsou slabé a stejně stále poslouchá, že je to jenom řev a zbytečný hluk a co takhle Ach, ta láska nebeská? Na občasné koncerty po tělocvičnách a zábavách to možná stačí, ale on cítil, že je potřeba se posunout dál, nepřehrávat jen songy odposlouchané z rádia, začít s vlastními písničkami, a hlavně sehnat novou kytaru… Snil denodenně s otevřenýma očima o tom, jak by chtěl mít bigbítovou skupinu se vším všudy, protože nějak věděl, že možné je všechno, ale jak to zařídit? A hlavně kde na to všechno vzít peníze? A pak se objevil Manažer a zavedl je sem, do téhle Aladinovy jeskyně, a budoucnost byla najednou zářivě plná zatím netušených možností. Akorát je otázka, co za to bude chtít.

„Nic, prostě za vás všechno vyřídím, je to jenom na vás, co bude dál. Jestli poskládáte repertoár natolik, abychom mohli začít jezdit na koncerty. Budete si muset samozřejmě udělat přehrávky, ale to zařídím taky. Ničeho se, hoši, nebojte, doba se mění, bigbít už není žádný strašák, i ti nahoře už začínají chápat, že hudba se vyvíjí a mladí chtějí poslouchat taky něco jiného… A když budete dobří, zařídím vám koncerty třeba i v Polsku, tam mám taky kontakty.“ Manažer stál uprostřed místnosti, pobaveně pozoroval jejich bezmezné nadšení a jenom se usmíval pod vousy, které neměl.

Přehrávky? Aha, jak už slyšel, strašák všech hudebníků, kteří chtěli vystupovat veřejně, děsivé historky o tom, jak za stolem sedí banda obtloustlých papalášů, která vás chytne na sebenevinnějším slovíčku a skončíte, protože vám prostě nepovolí vystupovat a nedají vám razítko.

„Ale samozřejmě, protože vám bude všechno platit klub a vy budete bráni jako zájmový kroužek, nebudete dostávat žádný honorář, proplatíme vám jenom náklady na cestu a tak podobně. A občas samozřejmě kapesné. Vůbec o nic se nebudete muset starat, to je na tom to nejdůležitější!“

Honza už kytaru zapojil do zesilovače a hrábl do strun. Jejich zvuk rozezněl celý sál, panebože, jak to zní, úplně jinak, to je fakt naprostý sen… A tak jenom kývnul a v hlavě už mu jelo, že bude muset najít někoho na ty klávesy, a co zpěvák, nebo zpěvačka? Teď, když mají i pořádné mikrofony, to bude všechno znít úplně jinak, teď se bude konečně hrát…

„No, a asi se ani nemusím ptát, kdo je tady šéf, jenže si budeš muset udělat i kapelnický zkoušky, to je sice trochu otrava, ale bez toho taky nedostanete razítko,“ pokračoval Manažer a pobaveně sledoval, jak Honzovy prsty bloudí strunami, a jeho nadšený výraz, přes který téměř nevnímá jeho slova.

„Cože? Jaký zkoušky?“

„No kapelnický, pošleme tě na kurs a pak musíš složit zkoušky, je to jenom formalita, bohužel nutná. Trochu hudební vědy, to ti neuškodí, a trochu politiky, to budeš muset přežít.“

„To je teda otrava, ale co se dá dělat,“ zamumlá Honza, skloní se k reproduktoru a otočí knoflíkem úplně nadoraz.

A co škola? To přece nějak zvládne, musí, přece nezahodí tuhle naprosto neuvěřitelnou příležitost, to je nádhera, naprostá nádhera.

„A taky budete potřebovat nový jméno, aby bylo pořádně úderný a vystihovalo to, co hrajete,“ křičí Manažer, protože jinak by ho nebylo vůbec slyšet.

Honza stále zasněně kývá hlavou, zkusí další akord a místnost se rozduní tak, že až drnčí okna.

„Uragán, jasně, Uragán, tak se budeme jmenovat…“

Za oknem třídy padá těžký únorový sníh a Honza má co dělat, aby neusnul. Protože hned po koncertě se přece spát nechodí. Jakmile totiž sleze z pódia, je tak přeplněný a nabitý, všechno v něm pulzuje a brní a musí to ze sebe nějak dostat, takže úplně zapomene na to, že v půl sedmé nelítostně zazvoní budík. Před tabulí stojí ředitel, který málem se slzami v očích kváká o tom, jaké mají štěstí, že se narodili právě v roce 1948, tedy v roce, který změnil život všem občanům jejich krásné socialistické republiky, protože jí teď vládne všechen lid zastoupený komunistickou stranou.

„To určitě, já tomu spíš říkám posraná smůla,“ zabručí si Honza pro sebe, podívá se na spolužáka, který se tváří stejně otráveně jako on, a pohrdavě si odfrkne.

„Vy se mnou, Potočný, snad nesouhlasíte? Stoupněte si, když s vámi mluvím!“ Těžkou mlhou únavy k němu dolehne ostrý ředitelův hlas.

„S čím jako, pane řediteli?“ Postaví se schválně velmi pomalu v lavici a baví ho pozorovat, jak ředitel rudne.

„Kolikrát vám mám říkat, že tady ve škole jsme všichni soudruzi a že mi rozhodně nemáte říkat pane!“

„A to je jako nějaká urážka?“ Třída se rozšumí potlačovaným smíchem. Jen někteří se raději nervózně dívají jinam a mlčí.

Řediteli na nekonečném čele vystoupí rozčilený pot. „To je přece čest být soudruhem. Pánů už bylo dost a s těmi jsme dokonale zatočili právě v roce 1948!“ A teď už i vzteky prská.

„Hm, už si můžu sednout?“ Ředitel je už naprosto šarlatový a Honzu napadne, že ho ještě klepne a on ho nakonec bude mít na svědomí.

„Ne, nemůžete, soudruhu Potočný!“

„Já přece nejsem žádný soudruh, přece nejsem členem komunistický strany, ne? A ani nikdy nebudu,“ procedí potichu mezi zuby, jenže ředitel má zjevně dost dobrý sluch.

„To si pište, že nebudete! Stát se členem komunistické strany Československa je totiž čest a odměna a takové prozápadní živly jako vy do ní určitě nepatří. Vy si myslíte, že to nevidím, co jste zač? Stačí se jenom podívat na ty vaše vlasy a co to vlastně máte na sobě. Džíny? Vy chodíte do školy v džínách?“ To slovo ředitel úplně vyprskne, jako by to bylo něco hodně odpudivého a sprostého.

„Na tom přece nic není, džíny jsou původní oblečení chudých námořníků a potom amerických dělníků v zemědělství, teda kovbojů.“ Začíná se bavit a únava ho naprosto přešla.

Třída se už začíná smát nahlas a řediteli zjevně došla slova.

„No, to… to je… naprostá drzost!“ dostane konečně ze sebe, vytáhne kapesník ze šedivého pomačkaného obleku, utře si rychle čelo, kapesník strčí zpátky a pak se od tabule vydá rovnou k Honzovi.

„Ne, milý soudruhu Potočný, to jsou jenom výmluvy, džíny totiž nosí zkažená západní mládež, stejně jako ty dlouhé vlasy, které si okamžitě ostříháte, pokud chcete ještě někdy vstoupit do dveří této výběrové experimentální technické školy. A v džínách už tady nikoho, slyšíte NIKOHO, nechci vidět! Nebo vás pošlu domů se převléknout a všichni, slyšíte VŠICHNI, budete mít neomluvené hodiny. A jistě víte, co to znamená!“

Třída raději zmlkne, jenom Honzovi to stále ještě nedá, i když někde vzadu v hlavě mu zvoní poplašný hlásek, že by už opravdu mohl přestat, nebo z toho bude průser.

„Ale…“

„Chtěl jste ještě něco, soudruhu Potočný?“

„Ale…, to přece není ve školním řádu, jak dlouhé máme mít vlasy a že nesmíme chodit v džínách. A kdybych se měl ostříhat kvůli neexistujícímu nařízení, tak je to přece porušení mých občanských práv, ne?“

„Cože! Co si to dovolujete? Jakých občanských práv? Tady nikdo žádná občanská práva nemá, tady jsou jen školní povinnosti. A dobře, že jste mne na to upozornil! Vidím, že náš školní řád má jisté trhliny, které velmi rychle spravíme. A už té vaší drzosti mám tak akorát dost, okamžitě do ředitelny!“ Rozpřáhne se rukou směrem ke dveřím, a spolužačka v lavici, nad kterou se v tom rozčilení naklonil, si nenápadně utře poprskanou tvář.

„A s vámi si to také vyřídím, soudružko profesorko! Vidím, že zřejmě nejste schopna udržet dostatečnou kázeň ve třídě a trpíte tady podvratné imperialistické názory. To si ještě vyříkáme!“

Jejich třídní, která do té doby nevydala ani hlásek, krčila se za katedrou, kde se snažila být menší a ještě menší, a jen celou dobu vysílala úpěnlivé pohledy směrem k Honzovi, který si jich bohužel všimnul až teď, také zrudla a vyčítavě se na Honzu zamračila.

„Sorry,“ zašeptal směrem k ní a bylo mu jí vážně líto. Protože jinak byla dost dobrá a zjevně na něj trpěla, za což asi bude trpět i teď.

„No, běžte, běžte, váš otec asi velkou radost mít nebude, si myslíte, že když je také ředitelem, že vám vše vyžehlí? Tak to jste se tedy přepočítal!“

Honza zamířil ke dveřím a už raději mlčel. To je teda den, a to jsem se těšil, jak se doma konečně vyspím.

Řediteli se už vrátila původní barva, i když ve chvíli, kdy se podíval na Honzovu vysokou štíhlou postavu s hlavou až přeplněnou tmavě plavými vlasy, vzpomněl si na okamžik, kdy si ho všimnul poprvé. Jak se vyloupl z davu přeplněné chodby o hlavní přestávce, pyšně si vykračoval na dlouhých pružných nohách, a tak nechutně se přitom houpal v bocích sledován obdivnými pohledy kolemjdoucích dívek. Kterých si vůbec nevšímal s tím svým lehce pobaveným a drzým úsměvem nad výraznou pevnou bradou, zahleděný velkýma modrýma očima jen sám do sebe. A jemu najednou připomenul nějakého severského boha, povzneseného nad obyčejné smrtelníky a jejich pozemské oběti, který si bere to, co chce, a nemá vůbec žádnou zodpovědnost. Tehdy k němu pocítil až palčivou nenávist. Protože on sám byl v mládí jenom naprosto neviditelný chudý učitel na venkovské škole v tom nejzapadlejším kraji na konci světa, s roztřepenými límečky stokrát vypraných košil, kterému se pořád vysmívali a ponižovali ho pro jeho chudobu. Zlatá mládež, už tenkrát jsem nesnášel ty kulacké spratky s jejich kamarády, synáčky továrníků, pro které jsem byl naprosto neviditelný nýmand. Jenže doba se změnila, to strana mi pomohla dostat se až sem a já si to nenechám kazit nějakými bítlsáky a rozvraceči. Začíná jich být nějak moc, zlatá padesátá léta, to si každý rozmyslel vystrkovat nos, natož hlavu, kdežto teď jsou to samé pochybnosti, jestli ta cesta, kterou jsme se vydali ke komunismu, je vůbec správná. Za to může ten zrádce Chruščov. Chválabohu ho už odstranili… I ten starý Potočný, teď mu spadne hřebínek, až mu řeknu, jak jeho synáčkovi hrozí kázeňský postih, dřív bych ho bez lítosti vyhodil ze školy, ale teď už by mi to asi neprošlo. To si ten starý Potočný myslí, že když je komunista delší dobu než já, tak je něco lepšího? To si myslí, že nevidím ten jeho povznesený úsměv, když něco vykládám na aktivu? Tváří se jako nějaký šlechtic, on teda k dělnické třídě rozhodně nepatří a může se tvářit, jak chce. A k té české dělnické třídě rozhodně ne, může si měnit jméno, jak chce, pořád je to zasraný Němčour. A ty já nesnáším snad ještě víc než ty bítlsáky…

„A jestli si myslíte, že vás s takovou nechám odmaturovat, tak to jste skutečně na omylu!“ slyšela Honzova třídní ještě z chodby a zhluboka si povzdechla. No, tak to nás čeká pěkný problém, ten trouba to totiž myslí vážně.

„Tak, to by bylo a teď se vrátíme k tomu, proč vůbec začala Velká říjnová socialistická revoluce…“

„To snad nemyslíš vážně? Takový jsi býval slušný chlapec a hlavně dobrý student!“ vřítil se do jeho pokoje rozčilený otec. „Co se s tebou děje? Předtím samé jedničky a teď samé čtyřky, dokonce i z matematiky! A k tomu nevíš nic lepšího, než být drzý na ředitele, zpochybňovat socialistické zřízení, a ještě k tomu v den výročí. Ty ses asi zbláznil, ne?“

Honza raději mlčel a snažil se svým tělem zakrýt kytaru opřenou o stůl. Jenže neúspěšně.

„Já ti řeknu, co se s tebou děje, tahle pitomá kytara se děje, že já ti ji vůbec dával. A to vlastně ani není ta, co jsem ti dal, tahle je nějaká jiná, kde jsi na ni vůbec vzal?“

„Tu mám pučenou,“ snažil se odvrátit blížící se katastrofu.

„Půjčenou, vždyť je tady napsáno tvoje jméno, vždyť to ani není dřevěné, to je nějaká umělina, nebo co… Co to má znamenat?! Já už toho vážně začínám mít dost, ani se na tebe nemůžu podívat, copak slušní lidé nosí takhle dlouhé vlasy? Abych se za tebe akorát styděl před ostatními kolegy z aktivu?“ Otec se posadil na židli u pracovního stolu, zapálil si další cigaretu a konečně se trochu uklidnil.

„Víš, jakou mi to dalo práci toho vašeho ředitele uklidnit a přesvědčit, aby to spláchnul jen trojkou z chování? Co si jako myslíš? Že se uživíš nějakým brnkáním, až tě vyhodí ze školy nebo tě nenechá projít maturitou, copak jsi třeba ten… Gott?!“

„Jéžiš, Gott, ses zbláznil, ne? Takový popík?“ ušklíbl se jeho syn zhnuseně a okamžitě si uvědomil, že to neměl.

„Co si to dovoluješ! Ten Gott se aspoň někdy dá poslouchat, ale to, co posloucháš ty a co si tady pořád brnkáš, tak to se teda poslouchat nedá. To je jenom takový naprosto nemelodický rachot a řvaní, takže ani nejsou slyšet slova, a ke všemu je to stejně anglicky. A z té máš teď prý čtyřku, tak to mi teda vysvětli. Co je to vůbec za muziku? A i kdyby, muzikou se tady skoro nikdo neuživí, tebe bude živit to, na co teď naprosto kašleš! Vždyť jsi přece vždycky toužil po tom být letcem, ne? Se sportem jsi praštil, se vším jsi praštil, to hodláš praštit i se školou?“

„No to je prostě bigbít, co jinýho. A já to přece nedělám kvůli penězům, ale protože mě to prostě hrozně baví…“

„Tebe to baví, a bavit tě to může, protože tě živím. Ale co, až tě živit přestanu, až se budeš muset živit sám? A co tě na tom může bavit, ti zarostlí chuligáni, ječící fanynky, samý alkohol a doufám, že ne drogy? Já jsem slyšel, že kolem téhle hudby je na Západě drog spousta, aspoň tohle mi slib, že si s nima nic nezačneš. Proboha, čeho jsem se to dočkal? To je ta západní kultura, já se ani nedivím, že ji tady nikdo nechce…,“ otec típnul cigaretu v přeplněném popelníku a zapálil si další.

„Taky by sis ten popelník mohl někdy vysypat!“

Najednou mu otce začalo být až líto. Asi to se mnou vážně nemá lehký, protože mu narušuju naprosto všechny představy a přesvědčení. A i když je v KSČ, snaží se být tolerantní a často omlouvá synovy názory tím, že každé mládí se musí bouřit, jinak by mládím nebylo, a on má co vykládat, taky se toho v mládí navyváděl dost, jenže pak přišla válka a skončila veškerá legrace, protože revolta byla najednou dost nebezpečná záležitost. A maminka jen kývá hlavou a raději mlčí. Už tak se rodiče občas hádali kvůli tomu, že nikdy nepřestala chodit do kostela, a když už jejich hádka byla příliš intenzivní, ukončila ji svým andělským úsměvem i nevyvratitelným argumentem, že to byla její podmínka před tím, než si ho vzala, že jí kostel, kterého se odmítá vzdát jednou provždy, nebude nikdy vyčítat. Vážně to s náma nemá lehký.

„Tati, to si jenom myslíš ty, že ji tady nikdo nechce, vždyť se podívej, co se děje, naše generace prostě není jako ta vaše, já vim, za vás byla válka a tak… Ale teď je to prostě jinak, my máme prostě větší potřebu svobody, chápeš?“

„A to mi řekni, proč? Proč? Nemáte hlad, nikdo vás neohrožuje na životě, na co si pořád stěžujete?“

„Tati, to se fakt těžko vysvětluje, ty máš prostě jiný názor na to, co by mělo být a nemělo, než já.“ Mohl by mu říct, co mu vrtá v hlavě od té doby, co začal poslouchat i Svobodnou Evropu, samozřejmě kvůli hudbě, ale občas si při tom čekání vyslechl i různé komentáře a nějak uvnitř cítil, že na téhle zakázané stanici mají pravdu, kdežto jeho otec pořád žije v nějakém podivném bludu.

„Tak to alespoň zkus, já ti hlavu neutrhnu. Víš, že jsem schopen si vyslechnout i cizí názory.“

„Tati, to je vážně o té svobodě, na Západě ji mají a my bohužel ne.“

„Na Západě, jak můžeš argumentovat takhle hloupě? Na Západě je spousta lidí, kteří nemají co do úst, žijí na ulici jako bezdomovci, utiskovaní kapitalisty…,“ otec se zase začínal nebezpečně rozohňovat a Honza si v téhle konverzaci připadal jako při chůzi minovým polem.

„Prosim tě, už toho nech, jak to můžeš vědět, když jsi na Západě byl naposledy před válkou?“

„A jak to můžeš vědět ty, když jsi tam nebyl vůbec?“

„No, a to je právě ono, proč nás tady drží jako v železné kleci a nikam nás nepustí? Není to třeba proto, abychom neviděli, že je to za železnou oponou úplně jinak, než nám tvrdí?“

„Jak tohle můžeš vůbec říct? To je naprostý rouhání!“

„A proč teda lidi pořád utíkaj na Západ a ze Západu nikdo neutíká k nám, když je tam tak špatně?“

„Kam chodíš na tyhle nebezpečné názory? Já to nechápu. A o jaké svobodě to vůbec mluvíš? Sakra, do toho popelníku už se vůbec nic nevejde, jdi to vysypat!“

Když se Honza vrátil s prázdným popelníkem, posadil se znovu na gauč a snažil se být naprosto klidný.

„O jaký svobodě? Prostě, že si člověk nemůže dělat to, co skutečně chce, přece. Nemůže poslouchat to, co chce, nemůže si koupit to, co chce, nemůže nosit to, co chce, nemůže říkat, co si skutečně myslí. A zrovna ty bys měl vědět, jaké to je, když se ani nemůže jmenovat, jak chce. Ty si přece Steinbach, já jsem taky Steinbach, tak proč se najednou jmenujeme Potoční?“

Otec se nervózně ošil a Honza najednou zalitoval, že začal s tématem, které, jak věděl, otci nebylo nikdy moc příjemné.

„To tak nemůžeš brát, prostě byla taková situace po válce, kdo měl německé jméno a národnost, měl to vážně komplikované, a taky ho mohli vyhnat ven z vlasti a…“

„Jenže já občas skutečně lituju, že nás taky nevyhnali.“

„No to snad…!“

„A proč by nás vůbec měli vyhánět? Jsme tady přece doma, ne?“

„Kolikrát ti to mám vysvětlovat? Ty nevíš, jak se čeští Němci chovali před válkou, vlastně vydali republiku Hitlerovi, a i když my jsme s tím nesouhlasili a nepřidali se k těm henleinovcům, měli jsme co dělat, aby nás taky nedali po válce do transportu s ostatními Němci. Tak jsme se v rodině dohodli, že já a tvůj strejda, když jsme byli učitelé, si to jméno změníme a ostatní si ho nechají. S německým jménem bych se asi ředitelem nestal.“

„Já to samozřejmě vim, ale stejně je to divný.“

„Divné je to, divné, mluv prosím tě spisovně, poslední dobou mluvíš jako nějaký hotentot… A to nemluvím o tom, co se dělo po osmačtyřicátém, když zbývajícím Steinbachům vzali majetky a tvůj dědeček se z toho chudák oběsil.“

„Tak to už nechápu vůbec, jméno ti vezmou, majetek ti vezmou a ty jim pořád věříš?“

„To se těžko vysvětluje, Honzíku, to se opravdu těžko vysvětluje… Člověk nějakou víru mít musí… A já, když jsem viděl jako mladý učitel na vesnici tu hroznou chudobu, celou dobu jsem si říkal, že se s tím musí něco udělat, a jediní, kdo s tím něco udělali, byli prostě komunisti.“

To nemá smysl, říkal si Honza, tohle mu nevymluvím, že chudobu nemůžeš zrušit tím, že těm bohatým všechno vezmeš, a nakonec jsou chudí všichni.

„Tak dobře, tati, k té hudbě… To ty nemůžeš chápat, protože sice hraješ na klavír, a já jsem ti vážně vděčný, že jste mě donutili na něj hrát, když jsem byl malý, ale tohle je něco jiného, to je…“

Najednou mu došla slova. Jak mu má vysvětlit, co se s ním děje, když konečně vyjde na podium a hrábne do strun a najednou ho to celého pohltí, nevidí, neslyší, jenom vnímá, jak ho ta hudba odnáší někam jinam a on je najednou šťastný, všechno to do sebe zapadá, a když přestane hrát, tak je mu až smutno, a přitom je naplněný až po okraj, a má najednou pocit, že se vznáší a dokáže všechno, úplně všechno.

„Já už vím, o co jde. Taky jsem byl mladý a budeš se divit, i mně se líbily jiné ženské než maminka, teda, než jsem zjistil, že je to ta jediná na světě. To je kvůli holkám, že jo?“

Byl to zase ten pohled – mezi náma chlapama, který po něm otec poslední dobou občas vrhal a Honzovi nebyl zrovna příjemný.

„No jasně, teď jsem na to konečně kápnul. Já tě samozřejmě v tomto chápu a jsem vlastně moc rád, že se ti líbí holky a ty zase jim, ať se mládí vydovádí, pak stejně přijde reálný život a já se toho teda taky navyváděl dost…,“ otec na něj mrknul a Honzovi bylo ještě víc trapně, protože představa, že jeho otec dělá to, co on teď dělá docela často, byla vlastně dost nechutná.

„Ale uvědom si, že škola a to, co si z ní odneseš, je přesně to, co tě jednou bude živit, a kvůli téhle muzice si můžeš fatálně pokazit budoucnost. Stane se z tebe nespolehlivý a podezřelý živel, vždyť víš, jak to chodí. Já si pamatuju, že ještě před pár lety za to hraní a tancování některé mladé lidi i zavřeli!“

„A to ti jako připadá v pořádku, jo? Zavírat lidi jenom za to, že hrajou něco jinýho?“

Jenže otec ho vůbec nevnímal. „Teď se všichni snad zbláznili, vidí jenom Západ a jsou proti Rusům, kdoví co z toho ještě bude… To jsou všechno pomýlení umělci, a když jim budeš naslouchat, Honzíku, nakonec tě taky můžou zavřít… Tak neblbni a drž se zpátky.“

Současná politika ho vůbec nezajímala, bral už jako naprostou samozřejmost, že v systému, do kterého se narodil, musí nějak přežít a kličkovat v něm tak, aby si mohl dělat, co chce, i přes to, že dělat si co chce je vlastně zakázané. I v kapele zakázal řeči o politice, protože je nakonec stejně uvrhly do kolektivního pocitu, že nic nemá cenu a nic dobrého je nečeká, takže si musí užívat tady a teď, dokud to jde. A byl rád, že všichni byli tak zapálení do muziky, že je zajímalo jen to, jak se dostat ke všemu, co se dělo za nepřekročitelnými hranicemi, kde si mohl každý hrát, co chtěl a jak chtěl a nemusel to, co hraje, vysvětlovat papalášům, kteří nechápali vůbec nic, na trapných přehrávkách, bez kterých by bohužel nemohli vystupovat vůbec. Tohle byl aspoň kus svobody, kterou si vydupal a nehodlal se jí vzdát.

„Tak jo, tati, asi máš pravdu, holky jsou fajn a na kytaristy zabírají zcela spolehlivě.“ Řekl si, že pokud jeho otci tohle vysvětlení stačí, tak ho přitom nechá.

„Dobře, já to beru a doufám, že si konečně rozumíme. Jsem opravdu rád, že jsme si to vyjasnili. Já přece nejsem žádný tyran, to přece víš, ale pochop, že skutečně nemůžu akceptovat, jak to s tebou ve škole jde z kopce. Když mi slíbíš, že se začneš snažit, ostříháš si ty vlasy a džíny necháš taky raději doma, tak ti do toho, jak trávíš svůj volný čas, vůbec nebudu mluvit. A toho vašeho ředitele už prosím tě raději neprovokuj. Můžeme se domluvit jako chlapi?“ natáhl k němu otec ruku a povzbudivě se usmál.

„Hm, tak jo, slibuju,“ postavil se a tu nabídnutou ruku přijal. Byl vlastně rád, že to všechno skončilo takhle, někteří jeho spoluhráči měli doma mnohem větší problémy a neměli tak chápavé rodiče. „Já to nějak spravím… Máš mý slovo. Teda mé slovo.“

„No proto!“

Když se za otcem zavřely konečně dveře, ještě chvíli je zamyšleně pozoroval, pak se pousmál nad tím, jak je ta starší generace vážně úplně mimo, a podíval se na kytaru, která teď ležela na gauči. Jako obvykle volala a vábila, aby zkusil ten nový griff z nejnovější nahrávky Zepelínů, ale pak si zhluboka povzdechl a kytaru raději vložil do pouzdra, aby dál nepokoušela. Jestli chce mít klid, musí se alespoň občas snažit, na ty trojky to vždy dá jen s minimální snahou. A pak mu nikdo nebude vyčítat čím dál častější útěky z jinak šedivé reality. Možná měl otec alespoň částečně pravdu, ony ty holky taky stály za to. A dostat se jim do kalhotek je tak neuvěřitelně snadné. „Jo, to je prostě bigbít…,“ pronesl do konečně ztichlého pokoje a natáhl se pro učebnici.

******

„Došč! Mazejče tu z tela! Okamžitě teho zanechte a dite do řiti! Už vas nechcu na očach!“ snažil se předseda zkušební komise ze všech sil překřičet skupinu, která stihla zahrát jen začátek písně a pánové za stolem si okamžitě zacpali se zcela znechucenými výrazy uši.

„To ma byt jakasik muzyka? Akurat kraval robiče! Ven!“

Tak to je průser. Tohle je teda sestava. Honza si znovu a tentokrát mnohem pozorněji prohlédl složení komise za dlouhým stolem pod pódiem ostravského divadla. Je to tu samý páprda, co se tváří důležitě nad mísami s téměř dojezenými chlebíčky a prázdnými hrnky od kávy. A přitom ví o současné hudbě naprosté houby, snad jeden vypadá, že by mohl vědět, co je to vůbec bigbít, ti ostatní znají tak akorát dechnu, proboha. Značně znejistěný pozoroval otrávené a zklamané obličeje hudebníků, které právě vykázali z pódia.

„Chudáci, ti už si ani neškrtnou, teda spíš nebrnknou. A přitom byli docela dobrý. To jsem teda zvědavý, jak dopadneme my.“ Rozhlédl se po vyděšených tvářích členů kapely a žaludek se mu ještě víc zkroutil do nervózní mokré kuličky.

„Neměj strach,“ poplácal ho po svěšených ramenou Manažer, „akorát teď musíte dát ty zesilovače úplně na minimum, ať to tak neřve. Budou se sice kroutit, ale nemůžou vyházet všechny nový skupiny, nakonec nějakou pustit musí. Je tam Koláčik, to je taky kytarista, ten je snad zvládne. Je to domluvený, neboj…“

Honza se částečně uklidnil, narovnal se a uvědomil si, že vyděšený muzikant je špatný muzikant a musí dodat klukům trochu kuráže, i když ji sám zrovna nemá.

„Já to dám na dvojku, protože kytara je slyšet nejvíc, vy to dejte maximálně na trojku, jasný?“

„Ale to nebudeme slyšet vůbec,“ zamumlal Ivan s už nachystanou baskytarou.

„Hele, chceš, abychom si vůbec zahráli a dostali razítko? Oni nás slyšet prostě nechtějí, copak jsi neviděl, jak ty před náma vyhodili po pár taktech?“ Rozčílil se jako pokaždé, když někdo z kapely nesouhlasil s jeho názorem, o kterém byl přesvědčený, že je jediný správný, jenže pak ho to mrzelo a málem se omlouval. A pokaždé se zařekl, že už bude klidnější, jenže pak měl zase někdo jiný názor… I teď věděl, že má Ivan vlastně pravdu, a on je rozčilený spíše na tuhle situaci, kdy má předstoupit před porotu plnou předem proti nim zaujatých dědků.

„No jo, to je teda vopruz, ale asi máš pravdu… Tak dáme jako první Rozbouraný dům?“

„Jasně, ten nám projít musí, je to náš nejlepší song. A musíme hrát něco vlastního a v češtině. Na anglinu jsou prý alergický ještě víc než na hlasitý zvuk. Tak dem, kluci, už jsme na řadě.“

Po několika taktech první písně s děsem pozoroval, jak se předseda komise znovu zvedá, i když ne tak rozčileně jako předtím, a mává rukama. Panebože, a je to tady, končíme…

„Zčišče to kurde, ešče vic to zeslabte! Gitare ubrač a vy ostatní to same!“

„Ale to už víc nejde! Já už jsem na dvojce!“ Hlavně klid, hlavně klid, nerozčiluj se, jelo mu v hlavě, a dokonce se dokázal na předsedu komise usmát.

„Robiče se srande? Či se to da posluchat? Dyť ta mladež ohluchně z teho kravalu, kurde“ Jéžiš, to je vůl, uklidni se, uklidni se…

Koláčik za stolem si dal hlavu do dlaní a chvíli s ní kroutil. „Soudruhu, dnešní hudba je prostě trochu hlasitější, s tím nic nenaděláte.“ Předseda komise se nadurděně posadil a Koláčik kývnul na Honzu: „Tak to stáhněte aspoň o jedno,“ a povzbudivě na něj mrknul, aby ho ostatní neviděli. Honza se sklonil k zesilovači a sykl na Ivana, který směrem k němu kroutil otráveně očima. „Dejte to na dvojku, nebo nebudu vůbec slyšet, jo?“

„Dnešní muzyka? To vyderži tak dva roky a pak už to nebude nikdo posluchat. A na take šarpidruty, teda jako… na nějaky bigbit všycy zapomenu. Dajče na mě, sudruhu, ješče si na mě vzpomenete, ale dobře,“ obrátil se předseda komise k nervózně přešlapujícímu Honzovi. „Hrajte dál…“

„No, vidžiče, že to jde, aspoň kapke, no, co s váma máme robiť, aspoň neřvitě tak jako ti druzy. A prosim vas, proč zpivatě take depresyjne pjesničky, o jakychsik špinavych cestach a rozbitych domech, či je na tym něco radostneho nebo budovatelskeho?“

„Ale ona ta píseň přece nakonec skončí dobře, přece…“ Měl bych mu říct soudruhu, ale to už vážně nedám, to po mně nikdo nemůže chtít…

„Dobře, dobře, už mi to stači, co vy na to, soudruzi?“

Tvářili se sice otráveně, ale razítko jim nakonec dali. Když po nich nastoupila velká dechovka a nebylo slyšet vlastního slova ani do zákulisí, na tvářích komise se objevil spokojený úsměv a jen Koláčik měl zase hlavu v dlaních.

„Hele, nekomentujte to, dokud nebudeme v hospodě, tady nikdy nevíte,“ snažil se to původně říci šeptem, ale vůbec ho v tom hluku, který pro změnu rval uši jemu, nebylo slyšet.

„Slyšeli ste to? Že prý dva roky, to je ale vůl,“ odplivl si zpěvák Jacek na schodech divadla, ostatní jen kroutili hlavami a pak mlčeli až do nejbližší hospody.

„Hlavně že to máme, a můžeme začít konečně hrát celostátně. Další přehrávky budou až za pár let, kdoví, co všechno se do té doby stane,“ řekl Honza, když do sebe hodil první pivo, které jim koupil Manažer, protože jim všem bylo teprve sedmnáct.

„Hoši, buďte rádi, že jste prošli, hlavně mějte na paměti, že jste byli jedni z mála, ono není moc v zájmu… No, nebudeme rozebírat v čím, aby těch kapel prošlo víc.“ Řekl Manažer, všichni kolem stolu zvedli půllitry a sborově zařvali: „Tak díky!“ A začali rozebírat dnešní události.

Honza se k němu naklonil: „A jak jste to teda udělal, že jsme prošli zrovna my? Říkal jste, že je to domluvený, to jako vážně?“

„Jo, hochu, i o tom je tenhle byznys. Musíš prostě vědět, jak na to.“

„Tak to by mě fakt zajímalo,“ naklonil se k němu Honza ještě blíž, protože kolem stolu začínalo být ještě hlučněji.

„Hele, tobě to řeknu, protože ty to máš v sobě, jak tě tak už nějakou dobu pozoruju. Ono není důležitý jenom to, co se děje před oponou, ale i to, co se děje za ní. Musíš mít prostě informace a znát souvislosti. Třeba ten předseda komise, to je takový inkvizitor s přesným zadáním shora. Akorát má slabinu, jako ostatně každý, že…“ Znovu se napil a chvíli mlčel.

„Jakou slabinu?“ zajímalo Honzu stále víc.

„Že je to jenom soustružník, šlonzák jako poleno, a hlavně totální idiot, který se v hudbě vůbec nevyzná, to ví všichni, ale zásadní je informace, že dost chlastá a potrpí si na dobrou meruňkovici. Takže ji před přehrávkami musíš sehnat a nepozorovaně dodat. On se totiž jinak na veřejnosti rád chlubí tím, že jeho nikdo nepodplatí a neovlivní. Ale tu meruňkovici do úplatků nějak nepočítá. Tak jsem raději sehnal dvě. Mám to u vás.“ Manažer se znovu zhluboka napil a pak na Honzu mrknul. Ten jenom uznale pokýval hlavou a nějak ani nepochyboval, že Manažer to všechno má dobře spočítané a rozhodně nic nedělá jen kvůli jejich krásným modrým očím. Ale koneckonců, proč ne, hlavně že můžeme hrát a to je to nejdůležitější.

„A teď už vám můžeme konečně pořídit i nějaké nové nástroje,“ řekl manažer, když přinesli druhou rundu. „Říkal jsem si, že dvě nová Tornada by se hodila, co vy na to?“

Zařvali nadšením a život byl najednou neuvěřitelně krásný.

*******

„Jak jsi to mohl udělat? Takhle zneuctít naši manželskou postel!“

Tak tohle bude náročný, říkal si Honza, když pozoroval totálně rozzuřeného otce, který stále ještě třímal v ruce černou podprsenku a mával mu s ní před obličejem.

„Tohle jsi už vážně přehnal! Co se tady vůbec dělo? Asi nějaký orgie, jinak si to nedokážu vysvětlit. Že se nestydíš, přede mnou a hlavně před maminkou!“

No, a to jsem si myslel, že jsem tady uklidil a nic nepraskne. Ta je ale blbá, káča jedna, nechá tady podprdu, to snad udělala schválně.

„Já už toho mám dost, já ti věřil, že se dokážeš chovat rozumně, ale jak vidím, nedáš si říct.“ Podprsenka přistála na posteli, kam ji otec konečně znechuceně odhodil.

„Jéžiš, dyť se nic nestalo, prostě tady pár lidí na toho Silvestra přespalo, a asi si nějaká holka zapomněla spodní prádlo, ty naděláš…“

Otci se nebezpečně zúžily oči do výhružných škvírek. „Nedělej ze mě hlupáka, stačí se podívat na prostěradlo, že tady jen tak někdo nepřespal, lháři jeden!“ zařval.

A sakra, tak na tohle jsem zapomněl taky, sykl v duchu při pohledu na usvědčující skvrny.

„A dost, říkám dost, asi jsem příliš dlouho přehlížel, že máš problémy ve škole, že se touláš s těma zarostlejma chuligánama po nocích, že musím furt poslouchat od stranických kolegů, že ti povoluju až příliš a jak můžu udržet pořádek ve škole, když si nejsem schopnej udělat pořádek s vlastním synem! Takže teď už toho mám akorát tak dost. Končíš, rozumíš, končíš! Až se budeš živit sám a nebydlet v mým domě, dělej si co chceš, ale dokud budeš tady, hlavní slovo mám já. Okamžitě ti zabavuju tu kytaru a máš zaracha, do školy a domů, rozumíš!“ Otec ho odstrčil, vyrazil ze dveří ložnice a zamířil do jeho pokoje.

„Ale tati, to nejde, vždyť my máme nasmlouvaný koncerty, konečně jsme dostali ty přehrávky… A za čtrnáct dní máme být v rádiu,“ pospíchal za otcem, který už rozrazil dveře a popadl nic netušící kytaru, do té doby bezpečně usazenou ve stojanu.

„To ne, to ne, na kytaru mi nesahej, stejně není moje!“ Teď už se skutečně vyděsil a rozběhl se k otci s nataženýma rukama.

„To je mi jedno, čí je, tohle zlo musí být jednou provždy z baráku!“ řval otec a lomcoval vztekle oknem.

„Tati, neblbni, nemůžeš ji vyhodit z okna, to je socialistický vlastnictví, ta přece patří klubu! Neblázni!“

„Ty mi nemáš co poroučet,“ otec konečně otevřel okno, dovnitř místnosti vlétly vločky sněhu a výrazně se ochladilo. Stáli u okna a tahali se o kytaru, kterou se mu konečně podařilo otci vyrvat z rukou, přitiskl ji k tělu a s úlevou vydechl. Jenže otec zuřil dál.

„To na věci nic nemění, už ji tady nechci ani vidět, ten prokletej krám okamžitě vrátíš a jak jsem řekl, dokud neodmaturuješ, o nějakým bigbítu nechci ani slyšet!“

Teprve teď mu došlo, co je na celé situaci asi nejzvláštnější. Otec byl tak rozčilený, že dokonce zapomněl mluvit spisovně, ale to je jedno, při představě, že by ještě rok měl jen sedět doma a skončit s hudbou, se mu udělalo špatně. Zrovna teď, když se všechno začalo tak dařit. To přece nemůže, to by nevydržel, on už bez muziky nemůže žít a otec to moc dobře ví.

„Já ale neskončím, a nic vracet nebudu, s tím nepočítej, já chápu, že sem tě naštval s tou postelí, ale dyť to znáš, Silvestry jsou prostě trochu divoký, já se fakt omlouvám…“

„To mě nezajímá, tohle už překročilo všechny meze, z tebe se stává někdo úplně jiný, nemáš žádnou morálku a nectíš stanovené normy chování. A teď už neustoupím, zařiď si to, jak chceš!“

„To přece nemůžeš myslet vážně, víš, že nemůžu, kluci na mě spolíhaj a závodní klub taky.“ Třeba ho aspoň ten závodní klub, za který se tak trochu styděl, když ho musel zmiňovat, přesvědčí.

„Nezkoušej na mě tyhle finty, tobě je celý závodní klub úplně ukradený, to je další věc, stává se z tebe úplný manipulátor!“ Najednou byl otec až nebezpečně klidný a v Honzovi to začínalo naopak vřít.

„Jasně, teď už to chápu, máš nade mnou pořád moc, tak ji zneužíváš, jako ta tvoje blbá strana, jenže mě nemůžeš za trest poslat do lágru nebo uranových dolů, tak mi aspoň zakážeš muziku, jako nějakýmu otrokovi!“

Table of Contents

I. díl