.

MÉLISSA DA COSTA

adresa naděje

Les Lendemains

Copyright © Éditions Albin Michel, 2020

Translation © Kateřina Štáblová, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-943-9
ISBN mobi 978-80-7565-944-6

Věnováno Florence, Mehdimu a jejich posvátnému olivovníku, který je bude navždy spojovat.

1

Zrezavělý zámek povoluje jen ztěžka. Muž ho musí páčit, vytáhnout klíč a znovu zkoušet odemknout. Také tady je strašné vedro. Ne tak velké jako ve městě nebo v nížině, ale přesto vedro. Teplota dosahuje téměř třiceti stupňů. Muž ztěžka oddychuje, chvíli vypadá, jako by přemýšlel, a pak lehce zatlačí do dřevěných dveří ramenem právě ve chvíli, kdy otáčí klíčem.

Cvaknutí. Masivní dřevěné dveře s oprýskaným nátěrem povolují a ustupují směrem dovnitř, směrem do temnoty, do chladu. Ten dům nikdo neotvíral nejspíš už celé měsíce. Ve vzduchu se vznáší mírná zatuchlost, ale díky chladu, který uvnitř panuje, je nepříjemný dojem hned pryč. Dvacet dva stupňů. Nespěchám, odhaduji teplotu uvnitř. Víc ne. Dokonalé. Slyším muže vedle sebe, jak něco ve chvatu hledá a jak pokládá na zem svou koženkovou diplomatku. Cinkot klíčů. Dává je zpět do kapsy u kalhot.

„Hledám vypínač,“ upřesňuje.

Poslušně stojím a čekám v tmavé předsíni. Čekání se stalo mou druhou přirozeností od večera 21. června. Mým jediným zaměstnáním.

Ztěžka oddechuje. Horko? Těžko se mu hledá poslepu? Nepomáhám mu. Ani na to nepomyslím. Čekám.

Blíže neurčený čas plyne mezi tlustými zdmi starého domu. Všímám si ticha. Dům nemá žádné sousedy. Také to je dobré.

„Tady, konečně, promiňte.“

V předsíni se náhle rozzáří světlo. Realitní makléř si osuší čelo a věnuje mi zarmoucený úsměv. Je přesvědčený, že vezmu nohy na ramena. Slabě svítící žárovka, zatuchlý vzduch uvnitř domu, dveře, které téměř nejdou otevřít – dřevo nejspíš časem nabobtnalo… Přesto nohy na ramena neberu. Pozoruji chodbu, v níž stojím. Temnou chodbu bez oken. Dlaždice kaštanově měděné barvy. Bílé zdi. Podlahové lišty z tmavého dřeva. Obraz a na něm malbu kamenného kostela.

Šustění listů papíru, které vytahuje. Znovu čte své poznámky. Není připravený. Ještě jednou si otírá vlhké čelo. Nehýbu se. On to zvládne. Nebo ne. Nezáleží na tom.

„Dům je z roku 1940. Fasáda byla nově omítnuta před deseti lety. Střecha dostala novou izolaci minulou zimu.“

V jeho pohledu vnímám záblesk uspokojení. Bezpochyby to je zcela šokující argument. Upírám zrak na obraz kamenného kostela, ale doopravdy jej nevidím.

„Obytný prostor má šedesát metrů čtverečních. Dveře po vaší pravici vedou do ložnice a dveře nalevo do koupelny.“

Napřahuje ruku a zkoumavě mě pozoruje. Potřebuju několik vteřin, abych pochopila, že mě vybízí, ať jdu dál, ať udělám několik kroků a otevřu dveře napravo. Nejsem právě duchapřítomná. Muž mě nakonec předejde a znovu se na mě zkormouceně usměje.

Tyto dveře se otvírají o poznání snáz. Kromě slabého vrzání na nich není nic pozoruhodného. Jeho kroky se ztrácejí, jsou tlumené. Usuzuji, že v místnosti je koberec.

„Otevřu okenice.“

Čekám. Zvuk otáčející se rukojeti. Drsné zaskřípání. Chabý paprsek světla. Pořádné zatlačení znovu vyvolá hlasité vrzání. Vteřinu nato pronikne do místnosti světlo. Paprsek slunce protkaný bezstarostně poletujícími smítky prachu. Rozeznávám samozřejmě koberec, stejně kaštanově měděné barvy jako dlažba na chodbě. Je tady postel. Velká. Čelo postele je z masivního tmavého dřeva. Starobylá skříň, surové dřevo, vysoká. Nic víc. Jen to hlavní. To mi vyhovuje. Na nic se neptám. Ticho, chlad a málo slunce.

„Okno je orientované na východ. Můžete se dívat na východ slunce nad lesem, jestli jste ranní ptáče.“

On neví, že vůbec nehodlám mít otevřené okenice. Zůstat ve tmě.

„Chcete se na něco zeptat?“

„Ne.“

Překvapený, nebo ne? Nezdržuji se prohlížením jeho tváře. Prostě čekám. Až bude prohlídka u konce. Až mi dá klíče. Až se zamknu.

Jdeme zpět do chodby. Tentokrát dveře nalevo. Stejné představení. Vrzající okenice. Neodbytné světlo. Starobylá vana a hrozná lososová na stěnách. Bidet. Kdo to dnes ještě používá? Umyvadlo. Několik polic.

„Bude potřeba nechat chvíli odtéct vodu… Je to už nějakou dobu, co nebyla puštěná. Nejspíš bude zezačátku trochu rezavá.“

Rezavá voda. Průzračná voda. Prostě voda.

Když se vracíme do chodby, světlo trochu poblikává. Bude potřeba vyměnit žárovku. Muž otevírá poslední dveře, pokašlává. V místnosti je nejspíš hodně prachu. Několik vteřin trvá, než se po zmáčknutí vypínače rozsvítí mdlé světlo. Místnost je zařízená podobně jako předchozí dvě: temně hnědá dlažba, vybavená kuchyňská linka z tmavého dřeva, lososová tapeta s bílým bambusovým motivem. Okno se otevírá dokořán a následují ho okenice, aby do místnosti mohl proudit svěžejší vzduch. Tolik světla mě nutí mhouřit oči. Tohle slunce nesnesu. Modrá obloha je urážka. Muž mluví a já se odvracím od okna. Znovu se nořím do chladu a do temnoty.

„Jak vidíte, bývalá majitelka měla zahradu. Teď je sice zanedbaná, ale stačí párkrát kopnout motykou a můžete ji zase oživit, když se vám bude chtít.“

Zmlkne. Nejspíš si mě pozorně prohlíží.

„Vy se nechcete podívat? Je všechno v pořádku? Vadí vám to světlo?“

„Migréna.“

„Promiňte, zase to zavřu.“

Jsem mu za to vděčná. On pokračuje dál, je přesvědčený, že to vše je potřeba, aby se nájemní smlouva podepsala ještě dnes:

„Minulá majitelka byla stará paní. Zemřela před třemi lety. Od té doby v domě nikdo nebydlel… Ne že by nebyl v dobrém stavu, to naopak, perfektně ho udržovala dcera té staré paní, žije teď na opačném konci Francie, ale jednou za rok se sem vrací a nechává udělat nějaké údržbové práce. Především izolaci střechy minulý rok…“

Už ho vlastně ani neposlouchám. On si toho nevšímá.

„Ano, problém je v tom, že lidé chtějí z venkovských oblastí pryč. Všude je to podobné. Do Auvergně se nikdo zrovna nehrne.“

„Nábytek tady zůstane?“

Přitaká, nijak zvlášť se ho to přerušení nedotklo.

„Samozřejmě. Všechno tady zůstane. Dcera paní Huguesové, té předchozí majitelky, chtěla, aby uvnitř zůstalo všechno zachováno včetně osobních věcí. Možná počítá s tím, že se sem sama jednou nastěhuje… Na důchod třeba. Osobní věci jsou na půdě, o patro výš. Jsou pěkně uspořádané v krabicích, ale pokud by vám tam vadily, můžu ji případně kontaktovat…“

„To mi vadit nebude.“

Spokojeně si mne ruce.

„Asi vás nechám, ať si dům projdete sama ještě jednou?“

„Ne. To mi bude vyhovovat.“

„Tak možná zahradu…“

„Já vlastně spěchám.“

„Ach tak.“

„Můžeme teď podepsat ty papíry?“

Nemůže věřit svým uším, to je mi jasné. Nečekal, že zvítězí tak snadno. S domem, který má na krku už tři roky. Jediná prohlídka a obchod je uzavřen.

„Jste si jistá?“

Diví se sám sobě, že se vůbec ptá, vidím mu to na obličeji.

„Ano.“

„Dobře tedy… Mám ty papíry v autě, ale… Budu potřebovat vaše doklady.“

Nečekám ani, až dokončí větu, a otevřu kabelku. Všechno jsem si připravila a každý požadovaný dokument jsem pečlivě vložila do plastové folie. Daňové přiznání, své poslední výplatní pásky, dokument od notáře týkající se závěti a částky, která mi náleží, svůj občanský průkaz.

„Ach… Vy máte všechno? To je skvělé!“

Sedáme si k jídelnímu stolu, abychom vyplnili nájemní smlouvu a všechny další formality.

„Připadáte mi zvláštní.“

Trvá mi několik vteřin, než pochopím, že na mě mluví, že už uklidil všechny doklady, položil obě dlaně na stůl a teď si mě zvědavě prohlíží.

„Promiňte?“

„Jste odsud?“

„Ne. Žila jsem v Lyonu.“

„A nemáte tady ani žádnou rodinu?“

Vrtím hlavou. Nasaje hlučně vzduch na znamení údivu.

„Přece jen je to zvláštní, když se samotná žena chce nastěhovat do tak odlehlého kouta.“

Nedočká se ode mě žádné odpovědi, a tím je naše konverzace uzavřena. Podávám mu dva podepsané exempláře nájemní smlouvy i modrou propisku Bic.

„Dobrá, můžeme tedy přejít k předávacímu protokolu..“

Nechávám dveře otevřené, dokud jeho auto nezmizí na konci aleje v hustém lese, který se rozkládá po okolních kopcích. Pak těžké dveře zavírám. Temnota, ticho, chlad.

Dlouhé vteřiny stojím opřená o dřevěné dveře a ujišťuji se, že už se nevrátí, že jsem sama. Konečně.

Nevzala jsem si toho s sebou moc. V kufru auta leží jediné zavazadlo, to teď počká. Všechno ostatní, především fotografie, jsem tam nechala. Nechci nic, co připomíná můj dřívější život. Život před 21. červnem a večer, který následoval.

Jak to lidé dělají? Jak můžou poté, co se jim zhroutil celý vesmír, pokračovat ve svém předchozím životě? Vrátit se za pár dní do práce, žít ve stejném bytě, chodit po stejných ulicích… To je nad mé síly. Odešli z mého světa surově, oba dva, během jediné noci, a od té chvíle ten svět, ve kterém jsem vyrostla, dýchala a budila se každé ráno po dvacet devět let, přestal existovat.

Nechala jsem klíče od bytu Anně. Naloží s ním, jak uzná za vhodné. Nic jsem z něj neodnesla. Neměla jsem na to čas ani odvahu. Všechno zůstalo tak, jak bylo. Bylinkový čaj, který jsem pila ve chvíli, kdy zazvonil domovní telefon, ještě bezpochyby stojí v kuchyni na pracovní desce. Katalog, kterým jsem listovala, je bezpochyby otevřený hned vedle hrnku s čajem a Benjaminovy papuče čekají u vchodu.

Jediné, co jsem si přála, když mě pustili z nemocnice, bylo uniknout létu, spalujícím paprskům a davům veselých lidí na březích Rhony. Bylo by lepší, kdyby umřeli v zimě, nějakého večera s černošedým nebem a za přívalového deště. Ne za zvuků orchestrů, petard a smíchu, ne toho prvního letního dne.

Otevřela jsem dveře, až když slunce zapadlo. Několikrát jsem se o tom předem ujistila přiblížením oka ke škvíře mezi zavřenými okenicemi. Den byl dlouhý a je už pozdě, asi deset večer. Poslední červené paprsky zapadajícího slunce se ztrácí a splývají se šedomodrou oblohou nadcházející noci. Vykládám zavazadlový prostor auta. Můj kufr na kolečkách při dopadu na drobný štěrk vydává dutý zvuk. Připadá mi, že každý z mých kroků se ozývá mnohonásobně hlasitěji. Je to poprvé, co slyším ticho tak těžké a neproniknutelné. Mám pocit, jako by mě celou pohltil okolní les.

Nechávám kufr stát před dveřmi do ložnice a vracím se zpět k autu. Ještě v něm zbývá velký plastový pytel, o poznání těžší než kufr. Užitečný pytel. Asi padesát konzerv, rýže, těstoviny a cereálie všeho druhu. Nechystám se vycházet ven.

Chce se mi spát. Zdá se mi, že jsem unavená, ale nespavost už převrátila mé biologické hodiny, a tak se únava jen těžko projeví spánkem. Je mi trochu zima. Chvěju se. Přehodím si přes ramena pléd a rozhoduji se vytáhnout z kabelky svůj mobilní telefon. Dvě esemesky od matky. E-mail od notáře týkající se formalit okolo pozůstalosti. Zmeškaný hovor od Anny. Kontroluji, jaký je tady signál – není vůbec špatný – a rozhoduji se zavolat Anně zpátky. Je jediná, jejíž hlas ještě snesu. Je to totiž jeho matka. Sdílí se mnou mou bolest lépe než kdokoli jiný. Mám obavu, že neodpoví, musí na ni být hodně pozdě, ale už po dvou vyzváněcích tónech telefon zvedá.

„Amando! Čekala jsem, až zavoláš.“

„Uklízela jsem si věci.“

Lžu. Ona to uhodne, ale nezlobí se pro to na mě.

„Dorazila jsi během odpoledne?“

„Ano.“

„Jak vypadá ten dům?“

„Zůstanu tady. Podepsala jsem už papíry.“

Ani tentokrát nijak nekomentuje mé bláznivé rozhodnutí, k němuž jsem dospěla sotva před pár dny. Moje vlastní matka by se nerozpakovala.

„Cítíš se tam dobře?“ zeptá se prostě.

Ne, necítím se tady dobře. Necítím se dobře nikde. Tady je to možná jen o trochu míň hrozné než jinde, a tak přisvědčím.

„Zašla ses podívat do bytu?“ ptám se.

„Ještě ne.“

Dojde mi, že má strach tam vstoupit stejně jako já. Chápu ji. Je to všechno ještě tak čerstvé.

„Půjdu tam až s Richardem.“

„To bude lepší.“

Mezi námi se rozhostí ticho. Nevím, co ještě říct, a ona taky ne. Nakonec je to ona, kdo naváže jako první:

„Chceš, abych tam uklidila, aby byl připravený, až se vrátíš?“

„To je zbytečné.“

„Opravdu?“

„Nemyslím si, že se tam někdy vrátím.“

Slyším polknutí.

„Mám ho tedy pronajmout… Prozatím?“

Stále je přesvědčená, že se dříve nebo později vrátím domů. Já ale vím, že tam už nikdy nebudu moct žít.

„Aspoň díky tomu ušetříš trochu peněz, když teď musíš platit nájem ještě v Auvergni.“

„Ano, máš pravdu. Můžeme to tak udělat.“

Věřím jí. Anna si umí zachovat chladnou hlavu a myslí jasně i navzdory bolesti.

„Postarám se o to tento týden.“

„Dobře.“

„Richard zajde ve středu k notáři. Nebudeš sem muset kvůli tomu jet.“

„Děkuji.“

Snažím se zadržet něco, co se chystá vyhrnout ven jako velká vlna. Jsou tak ohleduplní. Nechci se teď rozplakat.

„Kdyby ti byla dlouhá chvíle… Nebo tě tížila samota…“

„Já vím.“

„Zavolej nám.“

„Určitě.“

„Nenech se přemoct žalem.“

Nevím, co na to odpovědět. Její slova prozrazují, jak je znepokojená. Polknu a odpovím to jediné, co jsem schopná vyslovit:

„Myslím, že se zkusím trochu prospat.“

„Máš pravdu, odpočiň si. Zase si brzy zavoláme, ano?“

„Ano.“

Spala jsem několik hodin. Pak mezi půlnocí a druhou hodinou znovu přišla ta nepřirozená bdělost. Můj mozek se odmítá poddat spánku, odpojit se na několik hodin, dopřát mi odpočinek, který tak potřebuju. Trvá to už osmnáct dní.

Bloudím po domě. Uklízím konzervy do skříněk, to mi aspoň zabrání v přílišném přemítání. Na zdi v obývací části si všimnu starého kalendáře. Nikdo ho nesundal od smrti paní Huguesové, ani její dcera ne. U celé řádky dní jsou poznámky. Snímám ho ze zdi. Nepotřebuju tady nic, co by mi připomínalo, jak běží čas. Teď ne. Pak si přistavím židli k protější zdi, na níž visí staré hodiny s malovanou kyticí růžových květin, ukazují půl třetí ráno. Paní domu už odešla, zato baterie fungují dál. Ručičky pokračují ve své pomalé cestě, skoro jako by mě chtěly dráždit, a ukazují mi, že čas běží, že život neskončil. To není pravda. Život skončil. Proto hodiny sundávám a nechávám je spadnout na zem. Nechtěla jsem je rozbít nebo se na nich nějak vyzuřit, ale ciferník se roztříštil a ručičky se zkroutily. Jedna z nich skončila pod kuchyňskou linkou, kde ji už nikdo nikdy nenajde. Teď tu konečně nejsou žádné hodiny. Žádná data. Od nynějška už bude jen příště, jen později. Žádné dny a ani žádné noci. Jen já v tomhle tichém domě a můj žal.

Tři východy a západy slunce uběhly od doby, co jsem za sebou a svými dvěma jedinými zavazadly zavřela dveře. Pozoruji ho přes zavřené okenice, to slunce, které ozařuje život venku. Mezi dřevěnými lamelami je uzoučký prostor a jen skrze něj si dovoluji pozorovat léto. Neodvažuji se vyjít ven, dokonce ani v noci. Necítím ani potřebu jít ven. Spala jsem myslím jednou nebo dvakrát. Několik hodin. Nezdály se mi noční můry, to je dobré. Myslím, že můj mozek je teď už příliš vyčerpaný na to, aby mi opakoval otřesné obrazy Benjaminova zmrzačeného těla.

Po čtvrtém východu slunce se domem rozlehne bušení a mě se nejdřív zmocní strach. Úplně hloupě. Jsem tady zabarikádovaná a v bezpečí. Přesto mám strach. Strach otevřít? Strach, že mi světlo bude svítit přímo do tváře? Strach ze setkání s neznámým člověkem? Nevím. Údery se rozlehnou domem podruhé a už je opravdu potřeba, abych se, velmi pomalu, přesunula do chodby, která mi připadá nekonečná.

„Ano?“

Neotvírám. Jsem přitisknutá ke dřevěným dveřím a čekám na odpověď.

„Dobrý den, společnost Fibrenet. Dostali jsme zprávu, že dům je teď obydlený. Nechtěla byste otevřít?“

Nevím. V krku mám najednou knedlík, snad je to úzkost.

„Paní?“ opakuje.

Otevírám. Ani nevím proč. A je to prudké. Musím na několik vteřin zavřít oči, abych si zvykla na tolik světla.

„Promiňte, že vás ruším. Jsem technik ze společnosti Fibrenet. Nabízíme vám a okolním domům připojení k internetu o rychlosti 10 megabitů. Pán z realitní kanceláře v sousední vesnici mi řekl, že jste se nedávno nastěhovala.“

Světelné šípy se pomalu rozpadají a já vidím siluetu muže. Můj první návštěvník od doby, co jsem se zabarikádovala. Malý a podsaditý muž.

„Můžu jít na chvíli dovnitř, abychom se pobavili o naší nabídce?“

Jeho auto stojí na dvorku před domem. Je to bílá dodávka s červeným nápisem označujícím jméno firmy. Sleduje můj pohled a dodá napůl s úsměvem:

„Není to žádný podfuk, paní, podívejte, jsem tady firemním autem. Zařizoval jsem internet u vašich sousedů o osm set metrů níž. Řeknou vám to. Řeknou vám taky, že jsou spokojení, že jede docela dobře… aspoň na to místo, musím říct.“

Zatímco mluví, postoupí na vnějším schodišti o kousek výš. Myslí si, že jsem si toho nevšimla. Rukou se opře o rám dveří, jako by mu to tady patřilo, a tak potřásám hlavou.

„Ne, nemám zájem.“

Chvíli si mě prohlíží s nakrčeným obočím. Nevím, co přesně vidí. Určitě siluetu mladé, trochu příliš bledé ženy, světlé vlasy, špinavé a mastné, příliš velké oblečení vlající na pohublém těle. Sama jsem nevěděla, že za dvacet dva dní se dá tak zhubnout.

„Máte asi internet v mobilu,“ zkouší to dál. „Nabízíme také paušály, měla byste v nich mobilní data i modem.“

„Ne, nezajímá mě to.“

Jeho pohled utkví na střeše domu.

„Nemáte televizní anténu?“

Vypadá překvapeně.

„Ne.“

„Jestli si tady nenecháte zařídit internet, nikdy se nebudete moct dívat na televizi, paní.“

Začíná mě rozčilovat – on i slunce, které se kvůli němu dostalo až do domu.

„To je mi jedno. Nezáleží na tom.“

Couvne nohou zpátky na štěrkem vysypaný dvorek. Pochopil, že prohrál.

„Tak přece je ale potřeba vědět, co se děje ve světě!“

Dívám se na něj zpříma a nehnu ani brvou.

„V jakém světě?“

Tentokrát už neví, co na to říct. Kývne na mě bradou, vrací se ke své dodávce a beze slova mizí.

O něco později, když slunce počtvrté zapadne a vlna chladu se pomalu zmocní domu, moje ucho zaznamená nějaký zvuk, ten den už podruhé. Tento je ale jiný, vzdálenější, tlumenější. Vybuchující petarda. A rychle za ní následují další jasné exploze v rozmezí několika vteřin. Mám strach hádat. Sedím nehybně u své misky, ve které plavou instantní nudle. Mohla bych jít k oknu, přiblížit oči k lamelám okenice a konstatovat to, co už tuším. Moje tělo se však ani nehne. Raději počítám dny. Čtyři východy a západy. Dvacet dva dní od 21. června. Je 13. července. Níže ve vesnici nebo možná ještě dál v nějaké z dalších sousedních vesnic lidé slaví státní svátek. Sešli se s celými rodinami na zahradách, na kraji silnice, před radnicí. Oči mají přilepené na nebe a obdivují pestrobarevné záblesky. Je 13. července. Dnes je mi třicet let. Ještě nedávno, docela nedávno mi bylo jen dvacet devět. Po čtyři roky byl můj život spojený s Benjaminem. Plánovali jsme, že se odstěhujeme z našeho lyonského dva plus jedna a usadíme se v domku na venkově. Především jsem však byla už na konci osmého měsíce těhotenství. Byla jsem připravená stát se maminkou. Měla se jmenovat Manon.

2

Během několika dní jsem se rozhodla odstěhovat se doprostřed ničeho. Potřebovala jsem uniknout létu. Potřebovala jsem klid, abych mohla myslet. Myslet na ně. Tam to bylo nemožné. V nemocnici mě nenechali o samotě ani minutu. Nikdy to neřekli, bylo mi to ale jasné. Měli strach, že si podřežu žíly. Byl tam psycholog, který se snažil, abych se rozmluvila, ale nic moc se mnou nesvedl. Byla jsem v šoku, nedokázala jsem si uvědomit, že se můj vesmír zbortil. Doslova. Po propuštění z nemocnice mě Anna vzala k nim, do pokoje pro hosty, který býval Benjaminův, když ještě bydlel doma. Neprotestovala jsem, neměla jsem na to sílu. Yann, Benjaminův bratr, v tom domě také pravidelně přespával. Někdy s Cassandrou, někdy bez ní. Anna trvala na tom, abychom jedli všichni společně, i když nikdo z nás neměl ani trochu chuť něco říkat. Je třeba, abychom se vzchopili, říkala. Byli jsme v domě, který byl pro nás čtyři moc malý… Kromě toho v něm bylo až příliš mnoho světla. Sousedé na zahradě, křik dětí hrajících vodní válku. Vůni grilovaných jídel se někdy podařilo proniknout až do jídelny a spolu s ní se linul smích, cinkot příborů a sklenic při přípitku. Anna předstírala, že nic neslyší, že nic necítí. Já jsem to nemohla snést.

A pak ze svého ostrova přijela moje matka. Z Réunionu. Právě tam se odstěhovala, jakmile jsem dosáhla věku, kdy jsem mohla žít nezávisle na ní. Zřejmě to byl sen, který si odjakživa toužila splnit. Přijela tedy do města, do domu Anny a Richarda, deset dní po pohřbu.

„Je mi to líto. Bylo to první letadlo, kterým jsem mohla letět.“

Nepochopila jsem, proč ji Anna pozvala k sobě domů. Bezpochyby si představovala, že v tomhle náročném období potřebuji mateřskou podporu. Zmýlila se. Nikdy jsem své matce neodpustila její kritické poznámky vůči Benjaminovi.

„Je to rastaman a povaleč.“

Neodpustila jsem jí, že během celého mého těhotenství byla tak odtažitá. Myslím, že je ještě spousta dalších věcí, které jsem jí nikdy neodpustila, a její nepřítomnost na pohřbu moji zahořklost jen stvrdila jednou provždy.

„Pomůžu ti postavit se zase na nohy, zlatíčko.“

Netuším, jak jsem snesla ty první dva dny. Byla jsem asi příliš mimo. Třetí den, kdy mi poradila, že se mám vrátit do práce bez dlouhého otálení a že mám „vzít život zase do svých rukou a neprožívat to tak“, jsem ji požádala, ať odjede. Anna se postarala o zbytek, když se matka tvářila rozhořčeně. Za to, že mě ušetřila zbytečného výstupu, jí budu navždy vděčná. Den nato se moje matka vrátila zpátky na ostrov a já jsem si na internetu začala procházet inzeráty. Moje klíčová slova ve vyhledávači byla chalupa na samotě a pronájem. Auvergne byla mezi prvními výsledky. Nerozmýšlela jsem se. Potřebovala jsem odjet hned. Jakmile jsem dostala první nabídku na prohlídku, sbalila jsem si své neosobní zavazadlo a pelášila pryč.

Benjamin nebyl ani zdaleka rastaman a už vůbec ne povaleč, jak si představovala moje matka. Ano, v jeho vlasech byly ještě stopy po dredech, které nosíval v mladším věku. Zdůrazňovaly jeho výjimečnost, kterou jsem na něm milovala. Pracoval uprostřed Lyonu, když jsem ho poznala, v Domě dětí a mládeže. Nosil široké džíny, v jednom uchu náušnici a snadno se seznamoval. Mezi lidmi byl ve svém živlu a bylo mu jedno, s kým je. Nebyl strojený ani příliš užvaněný, to by mě odradilo. Byl prostě svobodný, v pohodě, nezkazil žádnou legraci. Byl laskavý. V DDM pracoval jako speciální pedagog. Děti mu říkaly Benji. Vždycky byl mým přesným opakem. Tmavovlasý a vysoký, zatímco já jsem blonďatá a drobná. Vstřícný a otevřený, zatímco já jsem rezervovaná a nedůvěřivá. Pracovala jsem na radnici v osmém lyonském obvodu, kde jsem dostala na starost uspořádat společně s různými organizacemi velkou akci s vařením polévky pro chudé. Měla jsem za úkol oslovit osadní výbor, klub důchodců i mládež z DDM. Dala jsem si tedy schůzku s vedoucím DDM v 8. lyonském obvodu a právě Benjamina vybrali, aby je zastupoval. Dělal všechno pro to, abych se tam ten den cítila dobře, já, která do žádného DDM nikdy předtím ani nevkročila. Projevil se jako vlídný hostitel, nabídl mi kávu, kterou jsem třikrát odmítla, a když naše schůzka skončila, navrhl mi, abych se zašla ještě podívat do vedlejší místnosti na zkoušku hudební skupiny, kterou tvořili jeho svěřenci. Nijak se mě nesnažil svádět, chtěl jen, abych se uvolnila, já, malá nervózní blondýnka v kostýmku. Odmítla jsem, držela jsem se jen pořádání akce s polévkou a na jeho úsměvy jsem odpovídala rozpačitými úšklebky. Jednoduše jsem neměla ve zvyku stýkat se s takovým typem lidí, jako byl Benjamin. Nedůvěřovala jsem mu. Byl prostě z jiného světa.

Bylo potřeba, abychom se scházeli kvůli tomu projektu ještě celý měsíc, než se mu podařilo prolomit ledy a nastolit mezi námi kamarádský vztah. Večer, kdy se akce konala, se mu, vůbec nevím jakým zázrakem, podařilo odtáhnout mě uprostřed všech těch výparů z vařící se zeleniny a za hlasitých zvuků rokenrolu z 60. let za hlavní stan. Vypili jsme několik piv. Atmosféra byla slavnostní. Nebránila jsem se, když se mě pokusil políbit. Toho večera jsem našla svou druhou, chybějící polovičku.

Před několika lety, ještě ve svém předchozím životě, jsem četla článek o tom, že truchlení se postupně z našich životů vytratilo a že pro dnešního člověka to má neblahé následky. Dříve bylo možné vidět, jak lidé truchlí celé týdny, dokonce měsíce. Ženy nosily na znamení smutku černou barvu a tvář si halily dlouhým závojem ze smutečního flóru. Všechny šperky byly zakázané, kromě ozdob ze zčernalého dřeva. Muži si vázali černou stuhu na klobouk nebo měli na paži smuteční pásku. Lidé přerušili všechnu činnost a sešla se celá rodina. Měli dost času prožít bolest, připomínat si toho, o koho přišli, a mohli se s ním rozloučit správně. Dnes začíná každodenní rutina, jakmile je po pohřbu: práce, účty, které je potřeba dál platit. Společnost už na truchlení nemá čas.

Já to ale nedokážu. Proto jsem odešla do Auvergně. Potřebuji čas.

Moje matka se ještě několikrát pokusila se mnou spojit. Nechala jsem všechna její volání spadnout do hlasové schránky, a věděla jsem, že si je nikdy neposlechnu. Určitě chce vědět, jak je to s mým návratem do práce. Žádný jiný důvod, aby mi zavolala, nemá. Radnice mi nabídla neplacené volno ještě dříve, než jsem na to vůbec stihla pomyslet. Nejspíš měli strach, že bych se opakovaně vracela na nemocenskou. Zdá se, že se to tam začalo rozmáhat. Souhlasila jsem s neplaceným volnem. V tuto chvíli nepotřebuju vydělávat peníze.

Kvůli nespavosti se sotva držím na nohou, takže většinu dní ležím v posteli. Hledím na strop. Pálí mě oči. Bylo by lepší, kdybych spala, kdyby mi noční můry daly pokoj. Na stropě se objevuje vlhká skvrna. Voda se sem určitě dostala přes půdu. Nechávám skvrnu, ať se zvětšuje, ať zabírá celé mé zorné pole, ať se rozostří. Usínám. Aniž bych si toho vůbec všimla.

Pocit po probuzení je příjemný. Cítím, že jsem spala hlubokým spánkem snad více než tři hodiny. Možná čtyři. Nemám žádnou představu, hodiny jsou rozbité a telefon je už trvale na dně kabelky. Nechávám pléd na posteli a jdu přes chodbu do další místnosti, do kuchyně. Skláním se a jedním okem zkoumám úzký prostor mezi dvěma dřevěnými lamelami. Venku je tma. Je noc. A co je lepší, prší, nebe je zatažené těžkými mraky. Ani jedna hvězda není vidět. Váhám, nehybně stojím za zavřenými okenicemi. Bláznovství… Minutu nebo dvě. Vyjdu ven na déšť rovnou v pyžamu, které jsem nesundala už po několik západů a východů slunce. Možná sedm. Nemám nejmenší představu.

Je to jen drobný deštík, po němž mi sotva zvlhnou vlasy, ale nemá sílu promáčet bavlněné pyžamo. Ve vzduchu je cítit země tak jako vždy, když prší. Silná vůně úrodné půdy. Mé nohy se nesměle noří do kluzké trávy. Nemůžu si pomoct a myslím na Benjamina, jak leží tam dole, v rakvi ze světlého dřeva. Je tam v bezpečí? Tu rakev vybrala Anna. Já jsem byla v nemocnici. Té noci 21. června mi museli chvatně otevřít břicho a zůstala mi nehezká jizva. Lékaři se obávali, že dostanu infekci. Pustili mě jen krátce, pouze na pohřeb, a nesměla jsem stát. Rakev byla hezká. Anna vybrala vkusné, smetanově bílé, lakované dřevo.

Pokud jde o ni, nedostala jsem na výběr. Jak se zdá, nebyla ještě zcela vyvinutá. Mně připadala jako opravdové miminko, dokonale živé, připravené plakat i sát. Jenže nedýchala. Její srdce se zastavilo před příliš dlouhou chvílí. Vysvětlili mi, že v případě, kdy se plod narodí mrtvý, přistupuje se vždy ke kremaci. Zpopelnili ji ještě tentýž den, ale její popel ve vzpomínkové zahradě rozptýlili až o tři dny později, ve stejný den, kdy bylo Benjaminovo tělo uloženo do rakve. Aspoň se kvůli ní nemusím znepokojovat, když prší.

Nevím, kam jdu, ale jdu. Tmavá noc bez svitu hvězd a měsíce brzy pohltí i kontury domu. Všechno je temné. Cítím aspoň jehličnaté lesy, které ho obklopují ze všech stran. Soustředím se raději na vůně. Země, déšť, pryskyřice, borové jehličí. Neměla jsem příležitost přivyknout si na vůně přírody. Benjamin ano. Vyrostl v předhůří Jury. Jeho rodiče se přestěhovali do Lyonu, až když mu bylo osmnáct let. Vždy to v sobě měl, ten cit pro přírodu a potřebu volného prostoru. Když se dozvěděl, že jsem těhotná, ani na vteřinu neuvažoval o tom, že bychom zůstali ve městě. Nejpozději rok po narození počítal s tím, že opustíme naše zaměstnání a přestěhujeme se na venkov. Kam? To jsme ještě nerozhodli. Prohlížel si inzeráty a ukázal mi pár fotek. Nikdy jsem s ním jeho nadšení opravdu nesdílela a ani jsem ho neuměla dobře předstírat, ale jeho to neodrazovalo. „Však uvidíš, až tam budeme…“ Věřila jsem, že má snad pravdu. Všechno jsem s ním musela znovu objevovat. Sama jsem vyrostla uprostřed Lyonu a park Tête-d’or jsem považovala málem za národní park.

Moje matka přísahala jen na město. V každém případě až do svých padesáti let. Mohla si pravidelně dělat nové přátele, večer chodit do kaváren a mít tak společenský život i mimo práci, když sama neměla manžela ani pořádnou rodinu. A pak, když jsem začala chodit na univerzitu a trávila jsem výrazně více času v kampusu, usoudila, že už si dál můžu poradit sama, a rozhodla se dát zelenou snu, který si hýčkala odjakživa: odjet žít na ostrovy. Mohla jsem si poradit sama. Jenže jsem ještě nemusela mít nutně chuť. Ne hned.

S matkou nebo bez ní, město jsem měla vždycky ráda. To nepřetržité hemžení, pocit, že člověk nikdy není sám, že je pořád obklopený a v pohybu.

Přesto kráčím dnes večer v dešti, v této zapadlé auvergneské vesnici uprostřed borových lesů. Benjamin by pro nás bezpochyby nevybral právě tento dům, jsem si ale jistá, že okolní krajina by se mu líbila. Vnímám vůni pryskyřice a hlíny všude kolem a mám dojem, že se mi tak trochu podařilo naplnit jeho plán.

Ve dne i v noci uklízím. V domě není kdovíjaký nepořádek a ani není nijak zvlášť špinavý, ale potřebuji se něčím zaměstnat. Kvůli nespavosti mi čas připadá nekonečný. Musím ho něčím vyplnit, abych se nemusela neustále vracet myšlenkami k večeru 21. června, k Benjaminovu tělu bez života, k plodu pokrytému krví. Tolik se těch obrazů bojím, že si musím otupit mysl únavou, abych už nemohla vůbec přemýšlet. Čistím pracovní desku kuchyňské linky tak, až je drsná vrstva houbičky úplně sedřená. Třídím konzervy podle abecedy. Brokolice. Celer. Cuketa na smetaně. Hovězí v tomatě. Chilli con carne. Chřest. Paëlla. Ratatouille. Špenát. Každý den jich ubude, ještě se ale necítím na to, abych čelila světu venku.

Pečlivě utírám prach na tmavých stínítkách lamp a provádím hotovou inspekci v každé skříni. Tu najdu staré vydání místních novin. Jinde zažloutlý telefonní seznam a k tomu magnet na ledničku s čísly na tísňové linky. Ve skříni v obývacím pokoji jsou dvě knihy Emila Zoly a silniční mapy. Dcera paní Huguesové při svém úklidu na několik detailů zapomněla. Všechny ty předměty, které mi nepatří, strkám do velkého plastového pytle na odpadky a říkám si, že jednoho dne, až se nebudu cítit tak slabá, ho vynesu na půdu.

Až na poslední chvíli si vzpomenu ještě na tři roky starý kalendář, který jsem nedávno sundala ze zdi. Povaluje se na rohu stolu. Chystám se ho přidat do plastového pytle k ostatním svědectvím o životě paní Huguesové, když mi pohled padne na poznámky, které si stará paní zapisovala. Zalít fazolky. Přikrýt cukety. Zamést podestu. Umýt okna. Většina z nich je banální, některé jsou originálnější: Víc pít. Nebo ta s otazníkem: Natáčky?

Kalendář do černého pytle nepřibude. Zůstane se mnou, v kuchyni. Není k tomu žádný důvod, snad kromě toho oblého písma, které mě baví luštit.

Než jsem odjela od Richarda a Anny, slíbila jsem, že nebudu dělat hlouposti a že jim budu pravidelně volat. Svůj druhý slib jsem nedodržela. Nevšimla jsem si, že můj mobilní telefon je už po několik východů a západů slunce podezřele tichý. Baterie se úplně vybila.

„To jsem já, Anno.“

Je zvláštní, jak někdy můžeme vycítit emoce, i když slyšíme jen ticho. Annino ticho na druhém konci sluchátka podle mě vyjadřuje úlevu. Obrovskou úlevu.

„Amando, měla jsem o tebe strach.“

„Vybila se mi baterka.“

Další ticho. Tentokrát Anna zřejmě hledá slova a neví, kde začít.

„Vyřídili jsme s notářem poslední papíry. Přijdou ti poštou. Dala jsem mu tvou adresu. Já… Nevěděla jsem, jestli můžu…“

„Ano. Tak je to nejlepší. Je to jednodušší.“

„Podívej se do schránky.“

„Dobře.“

Anna nechá uběhnout několik dalších sekund. Mám dojem, že čeká, až sama něco řeknu, ale mě nenapadá ani to, že bych se měla zeptat, co je s bytem. Ji to napadne.

„Richard se stavil do bytu spolu s Yannem a odnesli vaše věci.“

„Ano.“

„Byli tam minulý víkend. Chtěla jsem jít s nimi, ale potom…“

Polknu. Nemusí vůbec nic říkat, je mi to jasné.

„Našel taky jeden pár, který si ho pronajme,“ pokračuje rychle. „Od září. Je to tak v pořádku?“

„Samozřejmě.“

„Věci jsme uskladnili v našem domě, jsou ve sklepě. Nechala jsem je zabalit do igelitových plachet, aby nenavlhly. Můžeš si je později zase vzít.“

Neodpovídám. Nevím, co říct.

„Amando, chtěla jsem s tebou mluvit hlavně kvůli věcem z toho žlutého pokoje…“

Tentokrát zadržím dech. Sotva slyším Annin hlas. Říká do telefonního sluchátka:

„Richard si myslel, že je budeš chtít prodat nebo se jich zbavit, ale podle mě je lepší se tě nejdřív zeptat. Ve sklepě je místa dost… Můžeme je tam nechat. Jen abys věděla, že to není problém.“

Nedokážu se hned rozhodnout, takhle uprostřed kuchyně ve starém pyžamu, které začíná zatuchle páchnout. Otvírám pusu. Zavírám ji. Nevím.

„Amando?“

„Ano?“

„Chtěla bys trochu víc času, než se rozhodneš?“

„Ano.“

Dívám se upřeně na jedno z oken, ale nevidím ho. Čekám, až náhlé bušení srdce, ze kterého mě bolí hlava, zase ustoupí.

„Amando?“

„Ano.“

Všechna ta ano mi vycházejí z pusy, aniž bych si toho byla docela vědoma. Jako dech, jako automatický reflex. Vlastně ani opravdu neposlouchám.

„Už je to tři týdny…“

„Tři týdny?“

„Co jsi odjela zabydlet se tam. Jsi si jistá, že…“

Váhá. Nechce se mě dotknout. Nemá žádnou představu o mém současném duševním stavu, neví, jak se mi tady daří.

„Nechtěla bys na chvíli přijet?“

Tón mé odpovědi nenechá ve vzduchu viset žádnou pochybnost.

„Teď ne.“

„Dobře. Tak někdy jindy…“

„Já vím, Anno. Děkuju…“

Ulevilo se mi, že se nezeptala: „Spíš? Jíš?“ Bývala bych jí musela lhát.

Žlutý pokoj byl můj nápad. Způsob, jak uniknout tradiční růžové nebo modré. Nebyli jsme originální. Benjamin si přál holčičku, já chlapečka. Když nám oznámili pohlaví dítěte, moje radost byla přesto mnohem větší než jeho. Chtěl opustit město, aby jí umožnil žít v bukolickém prostředí. Já jsem chtěla, abychom se vzali. Jen my dva a Yann s Cassandrou jako naši svědci. Břicho se mi už zakulacovalo.

Vymalovala jsem pokoj na žluto a Benjamin smontoval dětskou postýlku a přebalovací pult. Nad postel jsem nalepila samolepku kuřátka klubajícího se z vajíčka. Pořídili jsme už také povlečení, soupravičky, bodýčka a pyžamka všech barev.

Měla se jmenovat Manon. Manon Luzinová. Vsázeli jsme se, že na hlavě bude mít blonďaté chmýří a po Benjaminovi zdědí oříškově hnědé oči. Měla se narodit 20. srpna. Zemřela 22. června v 5.58.

Vždy tady bude někdo, kdo bude vzpomínat na Benjamina. Někdo, kdo zažil jeho velkorysost, altruismus, kdo bude moct dosvědčit, jak měl rád své povolání, mladé lidi, DDM, celou svou rodinu. Jeho úsměv zůstane ve vzpomínkách, lidé si vzpomenou na jeho hnědé zacuchané vlasy, na náušnici v jednom uchu, které se všichni posmívali.

S ní je to jiné. Pro ostatní lidi nikdy neexistovala. Nikdy ji neviděli, necítili, nedotkli se jí. Měla přijít na svět, ale nepřišla. Tak je to jednoduché. Jsem jediná, kdo ví, že to tak není. Jsem jediná, kdo ví, že existovala, opravdu existovala i mimo těch několik vteřin, kdy bylo v nemocnici její mrtvé tělíčko vyrváno z mého. Benjamin by to taky věděl. Existovala v našich hlavách, v našich srdcích o mnoho dříve, než se zde objevila fyzicky. Jenže Benjamin tady už není a já jsem jediná, kdo na ni teď může vzpomínat.

A nemyslím si, že se chci zbavit věcí ze žlutého pokoje. Ne hned.

3

Nezbývá mi, než vylézt ze svého doupěte. Konzervy došly. V posledním sáčku rýže zbývá tolik, že mě to nasytí sotva na půl dne. Jím málo, ale přece jen jím, bez toho bych už neměla ani sílu vstát z postele. Nespavost ničí vše. Myslela jsem si, že když se vyčerpám, nakonec usnu. Mýlila jsem se. V mém mozku se něco zablokovalo, něco brání dlouhému spánku. Přílišná bdělost. Instinktivní snaha přežít?

Dnes ráno se proto musím sebrat a z posledních sil se umýt, obléct a jít až k autu.

Naplánovala jsem vše do nejmenšího detailu. Vím tak, že první supermarket je odsud dvanáct kilometrů daleko. Sestavila jsem si přesný seznam, abych pod agresivními zářivkami a mezi všemi těmi lidmi mohla strávit co nejméně času. Ani hodina, kdy jdu ven, není vybraná náhodou: touhle dobou bývá v obchodech nejmíň lidí a provoz na silnicích je nejmenší. Chci se co nejrychleji vrátit zpět do své temnoty.

Hodina a dvě minuty, tak dlouho mi trvalo, než jsem se té protivné povinnosti zbavila. Během výletu, prvního po mnoha východech a západech slunce, se nestalo nic pozoruhodného. Jen jedna motorka na silnici, ale byla jsem příliš duchem nepřítomná na to, aby mě mohla rozrušit. V kuchyni, v bezpečí před zbytkem světa, uklízím nákup. V pořadí podle data trvanlivosti. Tohle řazení je mnohem patřičnější než podle abecedy, navíc se musím víc soustředit a zabere mi více času. Nesmím myslet.

Jakmile uklidím poslední balení toastového chleba, klesám zpátky do postele. Mám dojem, že se mi konečně podaří usnout. Zavírám oči, pokládám paže podél těla, uvolním šíji. Jsem klidná a přesvědčená, že upadnu do spánku. A právě v tu chvíli se mi v duchu vybaví motorka, která mě cestou předjela. Sportovní motorka, stejná jako měl Benjamin, jenže černá a zelená. Ta jeho byla černá, jen černá.

Na rozdíl od manželek Benjaminových přátel mezi motorkáři jsem nikdy netrpěla úzkostí, když někam jel na motorce. Ne že bych měla tak optimistickou a důvěřivou povahu, jednoduše proto, že Benjamin byl opatrný. Samozřejmě měl taky rád rychlost a rád na svém těle cítil vibrace motoru, klonil se v zatáčkách, ale stále měl na paměti, že nebezpečí může být blízko, prakticky všude. Věděla jsem, že je rozumný. Nikdy jsem se nebála sednout si za něj, a to jsem úzkostná víceméně pořád i bez důvodu.

Nikdy jsem se nadmíru nestrachovala, ani když se vracel pozdě. Nikdy jsem si nepředstavovala, že umře na motorce.