Autor děkuje

paní JUDr. Andree Kůs Považanové,

panu Adamovi von Pezold,

panu Zdeňku Vernerovi

za konzultace slovensky, německy a latinsky psaných textů.

Copyright © k.elkir, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-915-6
ISBN mobi 978-80-7565-916-3

My, Husákovy děti, si nic vymýšlet nemusíme

Díl první

První kapitola

Pátek

I.

Učitelka vešla do třídy. Ztrhaná, zsinalá, vysušená, ulízané černé vlasy se jí mísily s šedivými v nevzhlednou vyšisovanou jakoby kapuci. Ale upravená, v kostýmku, dupala botami na středně vysokých podpatcích, úzké rty zdůrazněny rtěnkou, čímsi podtrženy i černé oblouky kolem očí. Kája si při pohledu na ni vzpomněl na název toho filmu, který mají večer dávat v televizi. Až ve 22 hodin a rodiče mu asi stejně nedovolí se dívat. I když je pátek. „Ty a já a můj manžel.“ Přišlo mu to tak nějak zvláštně výstižné, lákavé, úsečné a hlavně západní. Byl to italský film. Určitě v něm budou vystupovat úplně jiní lidé, než žijí zde. Než tahle vyprahlá učitelka češtiny a dějepisu. Hezčí, usměvaví a krásně oblečení. „Zápaďáci,“ jak by řekla matka.

Třída vstala jediným rázným vztykem. Kdo by se taky opovážil dát najevo hned na začátku hodiny nějaký vzdor, nepřipravenost, nejapnost. Z učitelky čišel ledový, ale ještě tak nějak vydestilovaný chlad. Vzala si do rukou třídnici.

„Jak se tak dívám na třídní knihu,“ pronesla, „nedělal nikdo na začátku prvé vyučovací hodiny docházku. Máte přece v pořadí druhou vyučovací hodinu?“

Nikdo neodpověděl.

„Ptám se,“ zopakovala, „jaký jste měli předmět v prvé vyučovací hodině?“

„Chemii,“ hlesl někdo.

„Děkuji,“ odvětila suše. „Já už si to se soudružkou kolegyní vyřídím. Chybí někdo?“

Nikdo se nepřihlásil.

„Budu tedy předpokládat, že nikdo nechybí. Ostatně není mou povinností doplňovat zápisy docházky do třídní knihy. Čas běží. Nemáme ho mnoho. Osnovy jsou tento rok opravdu velmi naplněné. Na minulé hodině jsme probírali velkého sovětského, bohužel předčasně zesnulého básníka Vladimíra Majakovského. Prováděli jsme rozbor jeho básně Lenin maják, Lenin zvon.“ Teď už mluvila jako zvon, vyzývavě a nepopiratelně. „Kladli jsme i do určitého protikladu význam V. I. Lenina, jak ho vidíme dnes, jako velké historické osobnosti, strůjce Velké říjnové socialistické revoluce, a určitého spontánního, až, dalo by se říci, naivního obdivu básníka k této osobnosti v období 20. let, tedy v období jen krátce po Velké říjnové socialistické revoluci. Ale což, co bych to tady opakovala, řekne nám to některý z vás.“ Zahleděla se do třídní knihy, poněkud dezorientovaně. Neznala je, neznala tuto třídu, v tomhle školním roce je měla na češtinu poprvé a bylo teprve září. „K tabuli půjde Tůmová.“

Třída vydechla obavami spíš než úlevou. Tůmová mívala samé čtyřky a pětky, bojovala o nepropadnutí, ale nikdy nepropadla. To už se ani moc nedělo v reálu, jen se tím hrozilo, říkal si Kája. Otec se vždy vyptával, zda někdo bude dělat „reparát“, a na jeho odpověď, že ne, se tvářil popuzeně. Kdyby otec učil, Tůmová by určitě propadla. I když. V socialistickém školství? Kdo ví, zda by mu to prošlo. Asi o tom nerozhoduje jen vyučující, ale nějaká vyšší místa. Co je to za vyšší místa a co je jejich motivací, zatím nechápal. Věděl, že je na to ještě malý. Jako skoro na vše ostatně. Správně mu to tak říkají rodiče.

Tůmová vstala s ohnutými zády, jako ze sna, posunula si tlusté brýle výš na zpocený nos a váhavě přistoupila ke katedře.

„Pojď blíž, stoupni si na stupínek a otoč se. Budeš mluvit před celou třídou.“

Tůmová klopýtavým krokem vystoupila na stupínek, otočila se na třídu a zírala kamsi do prázdna.

„Takže poslouchám.“ Tůmová ze sebe nevydala ani hlásku. „Můžeš srovnat pojetí osobnosti V. I. Lenina v básni Vladimíra Majakovského s pohledem na tuto revoluční historickou osobnost z hlediska dneška?“

Tůmová zjevně nechápala ani otázku. Číst se naučila až ve čtvrté třídě, a ještě dnes měla problém se čtením nahlas. „Takže!“ zvýšila učitelka hlas. „Poslouchám! Nebudu to opakovat. Dnes nás čeká dokončení rozboru díla Majakovského a doufala jsem, že stihneme pokročit dál. Osnovy na nikoho nečekají. A na vás taky nikdo nebude čekat! Myslíte si, že u přijímacích zkoušek na střední školu se někdo bude zajímat, že jste chyběli? Na Majakovského. Nebo na Ivana Olbrachta, S. K. Neumanna nebo jiné? Nebo že se při vyučování nestihla probrat látka? Kvůli vašemu vyrušování a nepozornosti? Ale to je koneckonců věcí odpovědnosti vyučujícího. Tu odpovědnost za vás nesu já! A ještě při přijímacích zkouškách na střední školu, někteří z vás u maturit, mi budete v duchu děkovat. Dobře. Nebudeme už zdržovat. Takže Tůmová, já poslouchám.“

Kdosi ze třídy zašeptal „Lenin maják“. „Lenin je maják,“ vypadlo bezduchým hlasem ze zkoušené před tabulí. „Ne, ne, teď už není maják, ale…,“ syčela nápověda ze třídy.

„Bez napovídání,“ rázně zasáhla vyučující.

Tůmové po tváři začaly stékat slzy, ale ještě se pokusila vzchopit, pravíc: „Lenin není maják –“, ze třídy se ozval tlumený smích. Jindy by to byl hurónský řev, ale češtinářka svou suchostí jakékoli takové projevy už předem neutralizovala.

„To stačí,“ přerušila ji učitelka. „Pro dnešek máš za pět. A o tvých studijních výsledcích a projevech před třídou si promluvím s tvými rodiči na třídní schůzce.“

Tůmová se rozbrečela. „Žákovskou. Můžeš si jít sednout.“ Tůmová, jako by se konečně probrala ze sna, se vzlykajíc vrátila do lavice.

„Nemáme už bohužel čas. K tabuli půjde Havran,“ sykla učitelka.

Kája nevěděl, odkud ho zná. Ale vědomí vševědoucnosti vyučujících a vůbec dospělých ho uklidňovalo. Vědí všechno lépe než my, vědí o nás všechno, a budeme-li je poslouchat, vše se v dobré obrátí. Aspoň je třeba tomu věřit. Zvedl se z lavice a nakráčel k tabuli.

„Takže prosím,“ zopakovala učitelka chrastivým, bezbarvým hlasem.

„Lenin byl velkou historickou osobností, zakladatelem dělnicko-rolnického státu v Rusku, založil Sovětský svaz, první socialistický stát na světě. V tomto smyslu je jednou z nejvýznamnějších osobností světových dějin. Dnešní doba tento Leninův odkaz plně–,“ zaváhal nad slovesem, „ctí“ mu přišlo trochu zpátečnické, nevhodné. Polkl. „– na tento odkaz plně navazuje a pojímá Lenina v historických souvislostech doby. Naproti tomu básník Vladimír Majakovskij svou báseň napsal krátce po Velké říjnové socialistické revoluci a byl ještě plný opojení nad ideály revoluce i nad osobností Lenina. Lenin tehdejším lidem opravdu připadal jako zvon, jako maják na jejich cestě k socialismu. Zatímco dnešnímu člověku, který v socialismu už žije, může tento příměr připadat už téměř naivní.“

„Stačí,“ přerušila ho učitelka. „Výborně, píši ti jedničku,“ pronesla stejně úsečným, jakoby útočným, ale vlastně jen objektivním hlasem, jakým předtím mluvila na Tůmovou. Kájovi připadala suchá, ale spravedlivá. Věděl, že kdyby mluvil jako Tůmová, dostal by býval taky za pět. A Tůmová kdyby řekla to, co on, dostala by za jedna. Podal učitelce žákovskou, po bleskovém zápisu známky ji od ní se sklopeným zrakem převzal a šel si sednout do lavice. Nenápadně ji otevřel. Učitelka mu zapsala jedničku dokonce s hvězdičkou. U rodičů uspěje, až jim to řekne. I když. Má jim vůbec říct, z čeho ho zkoušela? Vlastně z V. I. Lenina, resp. Majakovského. Představil si otcův zachmuřený výraz, pochvalu tónem, který by zněl spíš jako odsouzení. Ale není jasné, zda jeho, možná někoho jiného. Matce by mohl říct jakoby žertem, z čeho ho zkoušela. Jak je to vtipné, že z rozboru Majakovského verše „Lenin maják, Lenin zvon.“ „Mami, musel jsem vysvětlit, proč Lenina považovali za zvon.“ Ale v duchu se zarazil. Kdo ví, co by mu matka řekla. Třeba by ho napomenula. Jednou po nějakém otcově výlevu na politické téma zkusil zažertovat, že „prezident je husa“, ale se zlou se potázal. „Husák je prezidentem republiky,“ vysvětlila mu rázně matka. „Je to pan prezident, někdo dnes říká soudruh prezident, a z hlavy státu si nikdo legraci dělat nesmí. Je to nejapné a ať tě ani nenapadne říkat něco takového ve škole.“ Takže nic. Nebude říkat nic. I tu hvězdičku zamlčí, aby nezněl namyšleně. Řekne jen, že dostal jedničku z češtiny. To musí. Zas kdyby neřekl vůbec nic, dostal by vynadáno. Všechny známky ve škole musí ihned hlásit rodičům. Snad díky tomu nebude večer tak dusno jako včera kvůli té dvojce z tělocviku. Z kotoulu. A to měl ještě štěstí, že nedostal za tři. Ale reakce rodičů už na tu dvojku byla tak ostrá, že raději nechtěl ani domýšlet, co by se stalo v případě trojky. Co asi čeká doma Tůmovou, napadlo ho. Bude bita? Asi ne, říkal si. Žijeme v roce 1984, už několik desítek let v socialismu. To se dělo za bývalého režimu. I když byl možná v něčem lepší. Otec by Tůmovou asi pořádně –, raději to nedomýšlel.

Ale proč je tak blbá? Do jejich třídy jako by vůbec nezapadala. Na pražské Vinohrady mezi děti ekonomů, právníků, pracovníků zahraničního obchodu, učitelů, komunistických představitelů, ale i umělců a prominentů bývalého režimu. Ale třeba z těchhle prominentů jsou dnes také komunisté. Snad její rodiče nejsou dělníci? Ale ne, to asi ne. Z vládnoucí třídy asi nebude. Kdosi jednou říkal, že její máma prodává v zelenině. Představil si obtloustlou, hrubou, rudolící ženu se smutkem za nehty, jak obrovskými dlaněmi nabírá špinavé brambory. Fuj. Takovou mámu bych nechtěl. Jak bych ji mohl mít rád? Najednou byl rád za svou maminku, přísnou, vysokou, elegantní, nalíčenou, s dlouhými prsty. Advokátku. Hmmmm. Přestal už přemýšlet a vpil se do slov učitelky na téma Majakovskij.

II.

O přestávce za ním přišel Mohola s Maděrou a Krejčmarem. „Tak jsi na češtině zase válel, co?“ zeptal se ho Mohola. Přemýšlel, co odpovědět. Věděl, že na něj mají vztek, asi proto že sami tak dobré známky nemají. Mohola by to tak neuměl té učitelce říct jako on. I když zas určitě by to řekl lépe než Tůmová. Nechtěl se s nimi bavit. Když přitaká jen „No,“ bude to znít jako souhlas a ještě namyšleně. Rozhodl se obrátit to v žert a udělat si sám ze sebe legraci. „Nevím, co jsem válel,“ řekl. Spolužáci se zasmáli, ale jízlivě a pohrdavě. „Válel jsi sudy?“ zeptal se jeden z nich. Ostatní vyprskli smíchy. „Nevíš, co je to válet? A víš vůbec, kolik máš varlí?“ ozvalo se.

Bohužel, pokus o vtip se obrátil proti němu. V rozhovoru na téma „varle“ byl bezradný a bezbranný. Vlastně opravdu ani pořádně nevěděl, co je „varle“. Ve škole to zatím neprobírali a doma takové slovo nikdy neslyšel. Ale tušil. Nějaká intuice mu to napovídala, možná to někde zaslechl. Rozhodl se neříkat nic. To byla nejlepší obrana. Jakoukoli odpovědí by se jen zapletl do toho nechutného rozhovoru, jehož si přál být ušetřen. A říci jim „Jste blbečci,“ jak ho naváděla matka, by znamenalo jen přilít olej do ohně. Byli to blbci, ale vyslovením té pravdy by se na tom nic nezměnilo.

Když rozhovor takto uvázl, ještě zaslechl Moholu pronést jeho oblíbenou hlášku: „Ty jsi ale neruda.“ Na to někdy reagoval, zase jen v žertu ve snaze odvést řeč jinam, že není básník Jan Neruda. Ale tentokrát raději opět neřekl nic.

Tahle metoda fungovala ještě tak nejlíp. Otevřel si na lavici před sebou sešit z matematiky a předstíral, že se učí. Ale nebylo co. Aritmetický a vážený průměr. Principy chápal a příklady zadané za domácí úkol měl vyřešené z domova. Jen se obával, aby ho zas na třídní schůzce třídní neosočila z autismu. Matka by se zase zlobila. Zas by slýchal: „Musíš se s těmi spolužáky víc bavit, a ne se uzavírat do sebe!“ A podobné věci.

„Tak se uč, ty šprte,“ ukončil rozhovor Maděra a všichni tři se odebrali na druhý konec třídy dobírat si Tůmovou. Zaslechl jen, jak po ní chtějí, aby jim ukázala plíce. Bylo to asi vtipnější než rozhovor s ním, jelikož se tomu ohromně řehtali. Trochu Tůmovou litoval. Jeho sebevědomí mu vzít nemohli. Věděl, že je nejlepším žákem třídy a že ho nenávidí asi hlavně kvůli tomu. Ale Tůmová neměla oč se opřít. Byla ve třídě nejhorší, k tomu dost ošklivá a celá taková neslaná nemastná. Ničím nezajímavá. Jak ta se jim má bránit? A jak se má bránit svým pocitům vlastní nedostatečnosti, nedokonalosti, nepatřičnosti? Pokud ale takové má, říkal si. Párkrát se pokusili s Tůmovou spolu zapříst rozhovor, ale nedalo se to. Neměl o čem se s ní bavit. Byla úplně tupá. „Jste blbečci,“ zaslechl, jak na ně hýká. Přemýšlel, zda Tůmová zažívá někdy nějakou radost. Po chvíli dospěl k závěru, že asi ano. Má přece i pár kamarádek z řad těch nejstupidnějších a nejbezbarvějších žaček. Možná si s nimi rozumí. Asi určitě. Tak zas na tom nebude tak špatně, snad.

Zaslechl, jak se ve vedlejší lavici skupinka spolužáků baví o nějakém seriálu, který sledovali včera v televizi. Asi o té Nemocnici na kraji města, jejíž jeden díl zahlédl o prázdninách u jesenické babičky. Doma se přes týden na televizi nedívali. Otec by to nedovolil. Navíc věděl, jak otec odsuzuje československé seriály, které běžely v televizi. Kájovi by se asi nechtělo poslouchat hřmící otcovu kritiku na toto téma po každém dílu. Rád by se nějak zapojil do rozhovoru ve vedlejší lavici, byli tam celkem sympatičtí kluci a snad i jedno děvče. Ale nevěděl jak. Mohl by je poučit jako otec, že ten seriál nemá žádnou úroveň, ale to by asi nechtěli slyšet. Navíc by se ztrapnil. Opravdu o tom seriálu nic nevěděl, a tak nevěděl ani to, proč je špatný. I když špatný určitě je, když to říkal otec. Kdyby to aspoň otec říkal tak srozumitelně, jako mluvila učitelka češtiny o Majakovském, tak by to asi pochopil. Ale otec mluvil jinak. Tak jako by všichni už předem museli všechno vědět a byla jen jejich chyba, že to nevědí. Což asi byla. Přestal přemýšlet a zahleděl se opravdu do toho sešitu s matikou. Pokud bude písemka, nesmí udělat žádnou chybu. Ani jednu jedinou. Musí se pekelně soustředit. Kdyby dostal jinou známku než jedničku, ztratil by, tak nějak to cítil, i ten poslední smysl své existence. Protože ničím jiným než známkami bodovat neumí. U rodičů a ani u spolužáků. Holt šprt.

III.

Domů se vracel v povznesené náladě. Bílá funkcionalistická fasáda školy, ozdobená rudožlutým transparentem „Připomínáme si 40. výročí Slovenského národního povstání“ tvořila s rámem modré oblohy vyváženou barevnou kompozici a na Káju působila tak nějak patřičně, optimisticky. Parčík naproti škole se ještě zelenal a ulicí před školou projížděla sytě barevná auta, škodovky, žigulíky, občas moskvič a velmi zřídka Renault 20 nebo simca. Zahlédl dokonce jeden bílý mercedes. Komu asi patří?

Zbytek vyučování proběhl tak nějak lehce. V matematice se vyhlašovaly výsledky úterní prověrky, měl za jedna. Drobná písemka z aritmetického a váženého průměru, co se psala dnes, mu taky nejspíš vyšla, byl si téměř jist, že ji napsal bez chyby. Z chemie jednička z domácího úkolu a v poslední hodině, byla to ruština, dostal ještě jednu jedničku za zkoušení slovíček. Bilance dnešního dne, čtyři jedničky, snad uspokojí všetečné dotazy obou rodičů, a dokonce by mu mohli dovolit sledovat večer italský film „Ty a já a můj manžel“. Navíc ještě v přestávce před poslední hodinou za ním přišel Krejčmar, tentokrát sám, a zeptal se jen tak, co budou (Havranovi) dělat přes víkend. „Možná pojedeme na chatu,“ utrousil Kája. Krejčmara neměl rád, ne proto, že patřil spolu s Moholou a Maděrou mezi kluky, co se mu posmívali, ale jelikož z něho cítil vnitřní nejistotu a inkoherenci v chování. Mohola i Maděra byli sígři, ale chovali se vždycky jako sígři a občas byli i docela vtipní. Byť třeba na Kájův účet. Ale Krejčmar vtipný nebyl, připadal mu tupý, ve škole se hodně snažil, moc mu to nešlo a často se vytahoval svým otcem, slavným umělcem, jeho zahraničním autem ze Západu a velkou chalupou na jihu Čech, kam Krejčmarovi jezdili tím západním autem každý víkend. „A co vy, na chalupu?“ zeptal se Krejčmara ze zdvořilosti.

„Jo, táta nastartuje renaulta a frčíme,“ odpověděl. „Bude se celý víkend hezky makat,“ dodal.

„Makat? “ zeptal se ho Kája. „To si to ani moc neužijete.“ Krejčmar se zasmál. „Máme latifundie, tři tisíce čtverečních metrů. Musí se to sekat elektrickou sekačkou. Pak hrabat. Zas budu mít mozoly, ukážu ti je v pondělí. Copak vy nemakáte, když jste na chatě?“

„Taky se musí sekat a hrabat,“ přitakal Kája. „Tak se na chatě neflákej, pořádně makej a v pondělí mi ukážeš mozoly na rukou, jestli ses neflákal, Havrane,“ ukončil rozhovor Krejčmar.

Kájovi tento rozhovor sice potěchu nepřinesl, ale byl rád, že proběhl, kvůli matce. Může s klidem zodpovědět i její všetečný dotaz, zda se bavil se spolužáky. Jelikož uzavírat se do sebe přece nesmí.

Doma byl ve čtvrt na tři, odemkl branku, přes zahrádku došel k domovním dveřím rodinného domku, zámek byl zamčený na dva západy. Známka toho, že nikdo není doma. Ani matka, jež obvykle touhle dobou již doma bývala. Pracovala na půl úvazku, kvůli němu, Kájovi, aby se mu mohla věnovat. Měl opatrnou radost, že doma nikdo není, a toto tušení se potvrdilo v předsíni, když našel bílé prosklené dveře ze vstupní chodby do přízemí také zamčené. Odemkl a vyběhl po schodech nahoru do prvního patra, do svého pokoje. Hodil aktovku pod psací stůl, skočil na pohovku, u čela pohovky ležela na stolku rozečtená kniha. Erle Stanley Gardner: Případ bláznivé tanečnice. Konečně chvíle klidu. Samoty. Nikdo ho nevidí, na nic se ho neptá a on si může číst.

Detektivky od E. S. Gardnera miloval. Odehrávaly se na Západě, ale kdyby jen na Západě. V samotných Spojených státech amerických, a ještě k tomu na západním pobřeží. V Kalifornii. Hltal je možná ani ne tak kvůli ději, detektivní zápletce, ale kvůli atmosféře, tomu jakémusi voňavému, dokonale naaranžovanému a barevnému světu, o němž tam četl. Stylové hotely na útesech nad Tichým oceánem, vily s bazénem na pahorcích v okolí Los Angeles. Soudní síň a kancelář advokáta Perryho Masona. Mezi těmito místy se hrdinové pohybovali ve velkých amerických autech, jejichž značky, na rozdíl od východo- i západoevropských, neznal, ale dovedl si je představit, neboť taková auta občas zahlédl v amerických filmech. Mohutná, dokonalá, na ničem nešetřící, šest metrů dlouhá a ve své dokonalosti samozřejmá. Každodenní. Běžná. Jako dokonale nalíčená a upravená hrdinova sekretářka Della Streetová, v kostýmku a s rozzářeným úsměvem. Ještě daleko hezčí a dokonalejší než otcova sekretářka Krumpholcová, jež sice taky měla červené nalakované nehty jako Della, ale poněkud odulou tvář s nerozzářeným, ale nějak podivně vyumělkovaným úsměvem. Občas tam někdo někoho zavraždil, ale i ti zavraždění byli tak nějak nóbl a měli styl. Tančili životem se samozřejmou nonšalancí až do chvíle, kdy je někdo – příručním revolverem, náhle a bezbolestně – zavraždil. Aby měl Perry Mason co řešit a koho obhajovat a on, Kája, aby měl o čem číst. A aby mohl uniknout od ztrhané zsinalosti učitelky češtiny, nejapného Krejčmara, útočného a vulgárního Maděry a Moholy a – a za tuhle myšlenku se už trochu styděl – od svých dokonalých, nedostižných, ale ve srovnání s Perry Masonem a Dellou Streetovou pořád vlastně spíše nedokonalých rodičů.

Asi po hodině bouchly domovní dveře, doprovázeny vemlouvavým, otáčivým, svižně štiplavým pohybem klíče v zámku. Pohodě byl konec. Matka. Nebo i otec? Z předsíně slyšel hlasy. Že by přišli spolu? Seběhl dolů po schodech do předsíně. Byli tam oba, matka v pestrobarevném kostýmku a v lodičkách na středně vysokém podpatku, o něco elegantnějších, než měla učitelka češtiny. Otec v šedivém obleku, bleděmodré košili a hnědé kravatě s velkými modrými a žlutými puntíky, už vyzutý. Asi se potkali teprve v předsíni, jelikož je zastihl v okamžiku vyslovení matčiny poznámky směrem k otci: „Jsi tady nějak brzo.“

„Ahoj tatíku, ahoj mami,“ řekl Kája.

„Krumpholcová nebyla dnes v práci?“ pokračovala matka dotazem na otce. „Ahoj Kájo,“ pozdravila ho.

„Proč by neměla být v práci?“ odsekl otec tónem, v němž jako by se odrážela v celé nahotě nepatřičnost matčiny otázky. „Ahoj,“ dodal s chladnou vřelostí směrem ke Kájovi.

Nevypadalo to dobře. Téma Krumpholcová mezi rodiči ještě nikdy nedopadlo dobře.

Matka se ironicky zasmála a odvětila na otcovu poznámku s předstíranou šprýmovností: „To víš, každý je tajně sledován.“

„Jo jo,“ poznamenal otec. „V téhle zemi je opravdu každý sledován. Ale jenom ty sleduješ zrovna Krumpholcovou.“ Řekl to ledovým hlasem plným odporu a hlubokého morálního odsouzení.

Matka se hystericky zasmála. „Já, ha ha. Já nikoho nesleduju. Od toho jsou tu jiní. Ale šeptanda funguje spolehlivě. Jak se říká, na každým šprochu pravdy trochu.“

Otec se pohrdavě zasmál, nazul si pantofle, po třech schůdcích vykráčel do vstupní haly s jídelnou, vytáhl z kapsy saka cigaretu a zapálil si. „Kde je tady popelník?“ pronesl iritovaným, káravým hlasem.

„Já nevím, kam si ty dáváš popelníky,“ odsekla matka hlasem plným morálního odsouzení. „To jste nekouřili dost v práci s Krumpholcovou, že hned hledáš popelník? Ani se nezeptáš toho dítěte, co dostalo ve škole za známky.“

To dítě následovalo oba rodiče k pultu oddělujícímu kuchyň od jídelny a tázavě se zahledělo na oba rodiče. Třeba jeho dobré zprávy ze školy pomohou převést řeč na jiné téma.

„Tak co bylo ve škole?“ otázal se otec a matku změřil sekaným, zlým pohledem, jako že si to s ní ještě vyřídí.

„Dostal jsem čtyři jedničky,“ odpověděl Kája.

„Čtyři jedničky?“ opakoval otec s určitým náznakem uspokojení. „A z čeho?“

„Z češtiny, z matematiky, z chemie a z ruštiny.“

„Za co jsi to dostal z češtiny? Měli jste zkoušení?“

„Ano, zkoušela mě.“

„Z čeho?“

Kájovi se odpovídat nechtělo. „Vyvolala mě hned na začátku hodiny,“ odpověděl vyhýbavě. „Z látky, která se probírala na minulé hodině. Předtím vyvolala Tůmovou, ale ta to neuměla, tak asi vyvolala mě. Protože už neměla čas.“

„A co dostala Tůmová?“

„Tůmová dostala pětku.“

Oba rodiče se na sebe zahleděli jakoby s určitým uspokojením. Jako by měli tajnou radost z toho, že Tůmová dostala pětku. I když ve skutečnosti, říkal si Kája, měli asi jen radost z toho, že jejich jediné dítě má tak dobré známky.

„Takže Tůmová bude asi dělat reparát, ne?“ zeptala se matka účastným, poprvé od příchodu domů neironickým hlasem, ale se stopou jakési úlevy, snad ne z toho, že Tůmová má dělat „reparát“, ale že řeč byla odvedena od ožehavého tématu Krumpholcová.

„Ale kdeže, reparát se už dneska nedělá,“ usadil ji suše a s určitým odsouzením v hlase otec. Od minulého rozhovoru, kdy on sám se ptal na reparát Tůmové, udělal tatík pokrok, myslel si Kája. Dobře to tatíkovi tehdy vysvětlil, že reparáty už se v socialistické škole nedělají.

„Jak to, že nedělá?“ poznamenala matka s jistou útočností. „A co se tedy dělá na konci pololetí s dítětem, když má samé pětky?“

„Seřeže se jako kůň, cha cha,“ odpověděl otec přezíravým, káravým, ale současně radostným tónem.

„No ale ve škole,“ trvala na svém matka „co se stane ve škole? To ho pustí do dalšího ročníku?“

„Cha,“ odvětil otec ironicky. „Socialistická škola si s tím poradí.“

„Oni ji propadnout nenechají,“ vysvětlil Kája. „Učitelka ji třeba několikrát vyvolá a dostane za čtyři, ze závěrečné písemky, která má větší váhu, dostane taky za čtyři a vážený průměr pak bude mít třeba čtyři a půl. A to už není na propadnutí.“

Rodiče se na chvíli odmlčeli. Kája využil chvíle a vychrlil ze sebe: „Večer v televizi dávají Ty a já a můj manžel. Budeme se dívat? Je to italský film, komedie.“

„Hmmm,“ řekl zachmuřeně otec. „Uvidíme.“ Moc nadějným hlasem to neřekl.

„Večer přijde na návštěvu dr. Kyslinger,“ řekla matka.

„V kolik?“ zeptal se otec.

„V sedm má přijet.“

Kája se do toho vložil: „Tak v deset třeba už bude pryč. Ten film dávají až v deset. Tak se můžeme dívat.“

„A je to vůbec pro děti?“ pronesla přísně, ale s jakousi ironií matka.

„Cha,“ řekl otec. „Tak to abychom se hned pustili do toho cvičení na klavír.“

Kája pochopil, že jediné, co mu teď zbývá, je vystoupat do hudebního pokoje ve druhém patře a podrobit se výcviku klavírní hry pod otcovým vedením. Ale naděje svítila. Úspěšně zamezil hádce mezi rodiči reportem svých školních známek a doufal, že se možná oba rodiče budou chtít u televize uvolnit. A navíc večer v přítomnosti dr. Kyslingera by mohl zabránit pokračování oboustranně jízlivého rozhovoru na téma Krumpholcová.

IV.

Když sestoupil zpět do jídelny, pohoštění pro návštěvu už bylo přichystané. Na dvou velkých oválných mísách, položených na pultu, se skvěla pražská šunka, nakrájený uherský salám, čabajka, sardelová očka, nakládané okurky, olivy, uzený sýr, eidam a hermelín. Na ošatku vedle bylo připraveno pečivo. Kája se uvnitř zachvěl radostí. Čekalo ho dobré jídlo, spousta dobrého jídla, a bude si moci vybrat. Nejraději měl uherák, čabajku a pražskou šunku. Všechno bylo svým způsobem vzácné. Uherák a čabajka se daly koupit jen v lahůdkách v centru Prahy, byly drahé a stála se na ně fronta. Nejvzácnější byla pražská šunka, sardelová očka a olivy. Tyhle věci byly k mání jen v Tuzexu za bony. Ty naštěstí otec nějaké měl, našetřil je vždycky z diet na služebních cestách na Západ.

Navíc se čekala návštěva, a rodiče se budou chovat noblesně a přívětivě. Jako vždycky, když přišla návštěva. A otec si ušetří i své mravoličné poznámky o tom, že salám jedí dělníci a pak ještě jesenický děda, matčin otec, bývalý učitel na venkovském gymnáziu, než ho komunisti vyhodili. Takže ani doma by ho jíst neměli. Ale dnes večer se bude smět jíst, a to aniž by byli vystaveni otcově kritice.

„Mami,“ zeptal se Kája. „Dr. Kyslinger se už vrátil ze Sovětského svazu?“

„Ano, je to pár dní, co přiletěl z Moskvy,“ odpověděla matka.

„A můžeš mi říct, co v té Moskvě vlastně dělal?“

„Pracuje tam. Je tam na misi,“ vysvětlila mu poněkud úsečně matka. „Chovej se slušně, až přijde,“ dodala. „Můžeš sedět s námi v obýváku u krbu, ale do rozhovoru se nepleť a ani o tom nikomu nevyprávěj ve škole. Nemáš z toho ještě rozum.“

„A můžu se ho občas na něco zeptat?“

„Můžeš, když budeš zdvořilý a nebudeš při tom skákat dospělým do řeči.“

Z obývacího pokoje, odděleného od jídelny obloukovitým průchodem s falešnou klenbou, omítnutým hrubou omítkou jakoby ve stylu španělské haciendy, se ozývalo praskání hořícího dřeva v krbu a z gramofonu se linuly se tóny Beethovenovy Apassionáty v podání Friedricha Guldy. Otec už seděl v obýváku pod obrazem zadumané, asi jihočeské krajiny a kouřil.

Ozval se zvonek. Matka běžela otevřít návštěvě a tu už byl slyšet halasný hovor z předsíně. „Ahoj Vladimíre.“ – „Ahoj Věruško.“ Podávali si ruce, snad se i objímali. „Dlouho jsme se neviděli.“ – „Vítej doma.“ Otec se také přidal. „Ahoj Vladimíre, člověče, ahoj,“ pronesl nejvřelejším tónem, jaký od něj Kája znal.

Než se usadili v obýváku před hořícím krbem, zastavili se v jídelně a matka, s určitým náznakem slavnostnosti, otevřela barový pult v zelené jídelní stěně. Byl uvnitř olemován zrcadly a vydával intenzívní vůni alkoholu a tabáku. Káju lákalo ho občas otevřít, jen tak, pro tu vůni, ale býval napomenut, že otvírat jej smějí jenom dospělí. Protože alkohol a cigarety jsou jen pro dospělé. Kdysi tam bývaly ještě i čokoládové bonbóny, ale ty tam už před časem rodiče přestali dávat.

Kájovi se naskytla jedna ze spíše vzácných příležitostí prohlédnout si obsah. V řadě vedle sebe, obklopeny ze tří stran zrcadly, stály láhve whisky Ballantines a Johnnie Walker, koňak Courvoisier, brandy Napoleon, bols Advocaat, vodka Finlandia, becherovka, asi dvě lahve sektu a ještě pár lahví, jejichž etikety nestačil zachytit. Na skleněné menší poličce nad lahvemi byly pečlivě vyrovnány cigarety dovážené ze Západu, kterým se říkalo ameriky. Dva velké kartony značky Dunhill, ty vypadaly obzvlášť luxusně, pak Marlboro a Pall Mall. Bylo to jako nahlédnout do kouzelného světa nedostupného luxusu, před ním, Kájou, trochu utajovaného velkého, tajemného světa, v němž žili jeho rodiče a hlavně otec.

„Tak čím si připijeme, Vladimíre, skotskou?“

„Hlavně si nedělej škodu, Věruško, dám si cokoli, co pijete vy. Snad jenom, pokud si mohu vybrat, tak si nedám vodku, té mám z toho Sojuzu už, jak se říká, plná ústa.“

„Hádal bych, že nejen vodky,“ opáčil otec.

Dr. Kyslinger se pobaveně a zároveň trochu hořce zasmál. „To víš, že nejen vodky mám až po krk,“ odpověděl.

Nalili si dvě sklenice skotské whisky, matka si nalila becherovku a všichni se přesunuli do obýváku.

„Tak jaký byl let?“ zeptala se matka, jak by sama řekla, aby řeč nestála.

„Copak letadla, ta by byla fajn. Tři hodiny a něco a jsi doma. Rychlejší než vlakem z Ostravy.“

„Čím se teď lítá do Moskvy?“

„Většinou tam nasazují iljušiny. Ty jsou fajn, skoro jak boeing. Horší jsou ty túčka, ale těmi se teď do Svazu nelítá.“

Zahřívací kolo konverzace bylo pryč a otec přiostřil: „Tak co je nového v Sojuzu? Člověče, jak to tam teď vůbec vypadá, za Černěnka?“

„To víš, Karle. To víš. Ekonomicky se to hroutí. Obchody jsou úplně prázdné. Obchody s potravinami, s oblečením, se vším. Když vůbec něco přivezou, stojí se na to fronty. Ale ne jako u nás. Třeba přes celý blok. Když mě vezou služebním autem a vzadu si vezu nákup z toho obchodu pro diplomaty, představ si, Karle, že je mi docela stydno. Mně už je těch lidí normálně líto. Oni fakt už pomalu nemají co do úst.“

„To se dalo čekat. Vždyť je to marasmus. Ten systém nemůže fungovat,“ poznamenal s trochou přezíravosti a tlumenou rozohněností otec. „Co s tím budou prosím tě dělat?“

„Vždyť tam vládne gerontokracie,“ přidala se matka se stopou hysterie, tlumené jakousi distingovaností. „Vůbec nikdo jiný tam není!“

„No to máte pravdu,“ odpověděl dr. Kyslinger. „Nikdo tam není. Tam není opozice, nikdo, kdo by mohl převzít vládu. Těch pár disidentů, kteří si dovolili otevřeně něco kritizovat, posílají do blázince. Dnes už ne do gulagů, ale do blázince. Ale to je jen pár lidí.“ Zamyslel se. „Jediní schopní lidé jsou v KGB. Je to smutné, ale je to tak. Ten Andropov měl nějaké plány s tím něco dělat. Něco změnit.“

„Ale co,“ přerušila ho matka. „Vždyť to byl taky geront. Všichni jsou to geronti.“ Otec jen mlčel a zapaloval si cigaretu za cigaretou.

„Víš, Věruško, ten Andropov, to jsou ti lidi z KGB. To je jedna skupina lidí. Mám dojem, že tam chystali něco dost zásadního. Nějaký nový NEP. Rudý kapitalismus. Ale to naráží.“

„Rudý kapitalismus,“ zabafal otec. „Was heißt rudý kapitalismus? Vždyť je to protimluv. Něco takového se nemůže podařit. Navíc co by to znamenalo pro nás? Prosím tě vysvětli mi, co by to znamenalo pro nás a pro všechny ty satelity. Enderáky, Poláky, Maďary a tak dále.“

„Nic dobrého by to neznamenalo, nic dobrého, člověče,“ zněla odpověď. „Politicky by to ještě víc utáhli.“

„Vždyť Andropov prosazoval okupaci, nebo ne?“

„Samozřejmě máš pravdu, Karle. Ale oni jsou silní. A jejich vojenská základna je silná. Vojensky oni jsou stejně silní jako Amerika. A Amerika s nimi nepůjde do války. Na Sibiři, člověče, jsou milionová města, co nejsou na žádné mapě. Obrovské vojenské komplexy. Tam nikdo nesmí. Nepustí tě tam. Válka, nedej bože, kdyby byla válka, tak by Amerika Rusko nedobyla. To by byla katastrofa. Zánik lidstva, bez legrace.“

„Bavme se o něčem příjemnějším,“ hlesla matka.

„Počkej,“ přerušil ji otec. „To musíme dokončit. Já ti prorokuji, že se to celé zhroutí. Jako domeček z karet. Jednoho dne.“

„Byl bych rád taky takový optimista, Karle. Ale nějak si to nedovedu představit. Co by nastalo potom? Teď jsou tam dvě kliky, reformátoři z KGB a konzervativci. Černěnko skončí, ten má před sebou maximálně pár let. Ale co bude pak, to nikdo neví. Je to nepřehledné.“

Odmlčel se. Kája se osmělil s otázkou: „Pane doktore, a můžu se zeptat, zda tam máte auto? Své vlastní auto? A jaké?“

„Copak o to,“ chytil se toho dr. Kyslinger, jsa zřejmě rád, že padla o něco méně závažná otázka. „Auto bych mohl mít, mám nárok na žigula. Ale já ho nechci. Jezdím radši s naším šoférem služební volhou.“

„A proč ne?“ zeptal se Kája. „Mohl byste jezdit na výlety.“

„V Sovětském svazu se nejezdí na výlety,“ opáčil s úsměvem dr. Kyslinger. Všichni dospělí se pousmáli.

„Víš, jak Sojuzu říká Reagan?“ zeptal se otec. „Říše zla. A má recht. Ty bys tam už neměl jezdit. Nemohli by tě přeložit někam jinam? Třeba do Vídně nebo někam po Evropě?“

„Myslíš na Západ? To už ne. Na to nemám šanci. Mám šrámy.“

„Tak já bych na tvým místě zůstal sedět na zadku tady v Praze,“ řekl otec.

V.

Krátce po desáté bylo po návštěvě. A ten italský film v televizi měl začít ve 22:20. Rodiče postávali v hale před jídelním pultem.

„Tak co kdybychom teď šli nahoru se dívat na televizi,“ navrhl Kája. „Budou dávat ten italský film Ty a já a můj manžel.“

Otec se zachmuřil a zapálil si další cigaretu. Na televizi se mu zřejmě dívat nechtělo. „A v kolik to začíná? Není už pozdě?“ zeptal se.

„Ve 22:20. To není tak pozdě. A mně se ještě nechce spát.“

„Já myslím, že to bude pěkná blbost.“

„Ne, ne, blbost to nebude,“ obhajoval film Kája. „Je to italský film, komedie. Ty bývají vtipné. Bude se vám to určitě líbit.“

„Já nevím, tatíku, chce se ti dívat na televizi?“ zeptala se neutrálně matka. Z tónu hlasu nebylo poznat, zda se dívat chce, nebo nechce.

„Mně se dívat nechce,“ odvětil jednoznačně otec.

„A nemůžu se tedy jít dívat sám?“ vyhrkl Kája.

„To určitě nemůžeš,“ odpověděl rezolutně otec. „Můžeme se dívat s tebou na začátek, jestli o to tak stojíš, a uvidíme, zda se ti to bude líbit.“

„Třeba vám se to bude líbit,“ řekl Kája trochu nesměle. Podařilo se mu sice přesvědčit rodiče, nebo spíš otce, aby se podívali aspoň na začátek, ale cítil, že vyvolává otcovu nevoli. A přitom si přál, aby hezký večer pokračoval, a hlavně aby rodiče si ten film užili. A zapomněli na svou hádku před příchodem dr. Kyslingera.

Ve 22:20 seděli všichni v televizním pokoji ve druhém patře domu. Ta místnost někdy sloužila i návštěvám, pokud v domě přespávaly. Byly v ní dvě velké válendy, na nichž se dalo v případě potřeby i ustlat, proutěná sedací souprava s proskleným stolkem, na zemi dva menší ručně tkané koberce a vitrína zabudovaná do zdi, plná předmětů ze skla a porcelánu a různých jiných „čičurek“, jak říkávala matka. Naproti oběma válendám trůnila na speciálním stolku barevná televize Tesla Orava. Podpultové zboží, které neměl každý. Havranovi ano, ale na tuto vzácnou televizi se téměř vůbec nedívali.

Film začínal slibně. Oproti kulisám pulzující svižné hudby běžely záběry na moderní italské město, ulici plnou západních aut, muže a ženu v kabině automobilu značky Alfa Romeo, jak se o něčem baví. Pak se děj přesunul do bytu zařízeného v západním stylu, jaké znal z časopisů Schöner Wohnen, jež otec někdy přivážel domů ze Západního Německa. Hrdinové se postupně ocitli v posteli, oba dva zakrytí dekou. Kája děj zatím příliš nechápal.

„Tak dost,“ pravil otec. „Na tohle se nebudeme dívat. Říkal jsem, že to bude blbost.“

Kájovi se zdálo, že matka nesouhlasí. Asi se chtěla dívat kvůli těm interiérům jako z Schöner Wohnen. „Ale proč by to byla blbost? Ty máš za blbost už i italské filmy? Vždyť ještě ani nevíme, jak se to vyvine.“

„Nebudeme se s dítětem dívat na polonahé lidi v posteli,“ odsekl otec.

Matka, jako by slyšela to, co chtěla slyšet, zvýšila hlas do moralizujícího zvýšeného altu: „Ale to, že to dítěti předvádíš dennodenně v praxi s Krumpholcovou, ti evidentně nevadí!“

Otec zvýšil hlas do jedovaté a též silně moralizující barvy: „Krumpholcová, pokud vím, v tomhle domě nikdy nebyla! O čem to vůbec mluvíš? Vy snad máte v kanceláři nějaké postele? A proč před dítětem?“

„To ty před dítětem předvádíš něco, co by se tvé matce asi nelíbilo!“

„Odkud bereš tak neslýchanou aroganci a impertinenci, abys něco takového připomínala před tímto dítětem? Chováš se jako tvá omezená, tupá matka. Nedovolím, abys do tohoto domu přenášela maloměstské poměry vaší rodiny!“

Film se už nedal sledovat. Kája věděl, že co nejdřív přijde okamžik, kdy mu další sledování zakáží a pošlou ho spát. Ale kupodivu se tak dosud nedělo. Rodiče film nevnímali.

„Cože,“ vykřikla matka. „Ty se nestydíš? Ty se nestydíš podvádět mě přímo před dítětem a ještě urážet mou matku? Vzpomeň si, Karle–.“

„Kájo, měl by sis jít lehnout, už je pozdě,“ řekl suše otec směrem ke Kájovi.

„Takže už se nebudeme dívat?“ polykavým hlasem hlesl Kája. Ale tuto větu od poloviny přerušil matčin hlas: „Vy, Karle, vy jste žili v 1+1 bez koupelny! Tvá matka, na rozdíl od mé maminky, nikdy nepracovala! Neměla nikdy v hlavě víc než kostel, je to bigotní svíčková bába! A ty mi budeš něco vyčítat? A nestydíš se brát si do úst mou matku?“

Zarazila se. „Karlíčku, běž už spát.“ Kája váhavě vstal z křesla.

Otec křičel: „Vzpomeň si, když jsme u té bigotnosti, vzpomeň si, co se píše v Písmu: Neházejte perly sviním! Neházejte perly sviním! se tam píše. A říkat něco tvé matce, dokonce ji tady ještě hostit, je jako házet perly sviním!!!“

„Že se nestydíš, Karle, že se nehanbíš! Díky naší rodině, naší rodině, naší rodině,“ zdůrazňovala ječivě matka, „jsme si mohli pořídit první byt v paneláku a pak tenhle barák. Protože teta Justýna prodala barák v Praze a všechno nám dala. Mí rodiče nás celou dobu podporovali. A ty se nestydíš, ty se nestydíš –.“

„Nestydím!“ zařval otec. „Nestydím se za svou matku! Když jsme u toho, má matka tady vedla pět let domácnost – “

„Než jsem si obstarala půlúvazek v práci, protože jinak by to dítě naočkovala svou bigotní výchovou!!!“

„Karle,“ obrátila se najednou patetickým hlasem na Káju. „Karle,“ zopakoval drsným hlasem otec. „Říkali jsme ti oba, že si máš jít lehnout.“

Kája zamířil směrem ke schodům do prvního patra. V posteli už měl ustláno, tak si bleskurychle v koupelně vyčistil zuby, zavřel za sebou dveře dětského pokoje a ulehl. Měl trochu vztek na všechny a na všechno. Proč proboha ten film musí zobrazovat nějaké dva lidi, jak se líbají v posteli. Copak někdo něco takového reálně dělá? Rodiče se nikdy nelíbali ani na sebe nesahali. Natož v posteli. K tomu ty jejich hádky. Proč se potřebují pořád hádat? Někdy měl pocit, že jediným člověkem, který má v moci tomu zabránit, je on a že se to od něj i očekává, ale nevěděl jak. Považoval to za nespravedlivé. Jemu přece bylo úplně jedno, co se děje s Krumpholcovou, co mají s otcem za vztah, a babičky měl obě rád. Najednou ho napadla zvláštní myšlenka, již v první chvíli považoval za geniální a vzápětí za dětinskou: co když, co když se otec s Krumpholcovou líbá nahý v posteli? Ale věděl, že všechno je složitější. Copak mají v kanceláři postele? Daleko složitější a hlavně se o tom nesmí přímo mluvit. Hlavně se na to nesmí nikdo ptát. Tak jako se nikdo nesmí ptát ve škole pana ředitele, vlastně soudruha ředitele, proč se mu musí říkat soudruhu, a ne pane učiteli. Myšlenky se mu přenesly do školy.

Rodiče se mezitím přesunuli do přízemí. Do dětského pokoje doléhal příval slov vytržených z kontextu, výkřiky, ano řvaní i pláč: „Sviním! – styď se! – jsi sprostý! – nána! – vzpamatuj se! – Písmo! – impertinence! – indolence! – přestaň urážet! – s holým zadkem!“

Druhá kapitola

Sobota

I.

Ráno se probudil asi kolem osmé. Z vedlejší místnosti, ložnice rodičů, doléhal do Kájova pokoje zpěv z rádia: „Tak zase sám, zas jednou sám jedu známou silnicí E14…“ Byl to Karel Gott. Kája se v populárních zpěvácích a hudebních skupinách moc nevyznal, na rozdíl od většiny svých spolužáků, a hlavně skoro neznal západní produkci. Ale Karla Gotta znal a jeho hlas poznal hned. Kdo by ho neznal? Viděl ho párkrát i v televizi v nějaké estrádě. V dokonale padnoucím obleku, s ladnými pohyby zpíval sametovým hlasem a s takovou bravurou, že mu připomínal jedinou věc: Západ. Tohle je zpěvák, který jako by přišel ze Západu. A taky že na Západě vystupoval. To věděl od maminky. Ovšem od otce také věděl, že to, co zpívá, je škvár, kýč a nevkus.

Tatík byl asi ještě nahoře v ložnici, jelikož bylo slyšet jeho kašlání. Bylo jasné, že je sobota. Jinak by už seděl od půl sedmé pod zadumaným olejem znázorňujícím jihočeskou krajinu v obýváku v přízemí, popíjel tureckou kávu a kouřil.

„Tichou svůdnou krajinou –,“ ozývalo se z rádia.

„Ona už ho svádí i krajina,“ slyšel poznamenat matku.

„Cha,“ reagoval otec. „Vždyť je to kýč.“

„Ale zpívá dobře. To musíš uznat, Karle, ne? Vždyť jezdí zpívat i do Západního Německa.“

Otec se pobaveně zasmál. „Che. Je to šmíra. Vždyť tam taky zpívá jen pro německé milovníky šmíry. A těch je mezi Němčoury dost. Ale tady – tady z něho dělají hvězdu, zasloužilého umělce, protože potřebují devizové prostředky. Každá devizová koruna je jim dobrá.“

Ozvalo se skřípání schodů. Rodiče již asi scházeli dolů do jídelny. Kája pomalu vstal a šel se do koupelny umýt. Když sešel po schodech dolů, rodiče seděli v jídelně za kulatým borovicovým stolem naproti sobě, oba popíjeli z malých porcelánových šálků tureckou kávu silnou tak, že na hladině šálku plaval vedle sebe rozpuštěný i ještě nerozpuštěný kávový prášek a v místech, kde se už se rozpustil, vytvářel velká mastná oka jako z bublifuku.

„Co si dáš k snídani, Karloušku?“ zeptala se ho matka. Oba rodiče byli očividně v dobrém rozpoložení. Včerejší napjatou atmosféru a vyhrocenou hádku smazala noc. „Nemám moc hlad,“ odpověděl. „Ale jestli budete servírovat velkou snídani, tak si něco vyberu. Mohli bysme ji přivézt na servírovacím stolku.“

Na pojízdném servírovacím stolku se vozila snídaně k jídelnímu stolu v době jeho útlého dětství. Brával si tehdy na stůl k jisté nelibosti rodičů angličák, terénní nákladní volvo, jehož návěs byl spojen s kabinou řidiče otáčivým kloubem a dal se sklápět. To už teď Kája nedělal. Ale vzpomínka na ty „slavné snídaně“ mu utkvěla v paměti jako okamžik uvolnění, kdy se dají vychutnávat dobroty, hrát si a kdy jsou rodiče v dobrém rozmaru.

„Ty budeš něco jíst, tatíku?“ zeptala se matka. „Měl bys něco zajíst k snídani. Už bude půl deváté.“

„Nemám hlad, ale když mi to tak cpete, tak si něco třeba dám.“

„A mám to tedy přivézt na tom servírovacím stolku?“

„To bys z něho musela sundat ty mísy s ovocem a muselo by se opravit to zadrhávající se kolečko.“

Kája vytušil, že velká snídaně má sice šanci, ale bez pojízdného servírovacího stolku. „Tak to nanosíme ručně na tácech,“ navrhl konstruktivně.

Matka, se zjevnou úlevou, že nemusí sklízet věci z pojízdného servírovacího stolku a ještě se hmoždit se zadrhávajícím se kolečkem, jen vstala a odešla do kuchyně připravovat obložené mísy. Zbylo toho ještě hodně ze včerejšího pohoštění pro dr. Kyslingra, takže měla snídani připravenou vcelku rychle. Tatík mezitím před sebou otevřel Lidovou demokracii, deník Československé strany lidové, jak stálo v podtitulu hned na titulní straně. Kája věděl, co je to za stranu. Ze školy i od rodičů. Spolu s Československou stranou socialistickou, jež vydávala obdobný deník Svobodné slovo, byly členy Národní fronty, vedené Komunistickou stranou Československa. Národní fronta v Československu vládla, obsazovala všechny poslance Federálního shromáždění i České a Slovenské národní rady i všechny členy vlády. Vedoucí úlohu v Národní frontě měla komunistická strana a tyhle dvě další strany, lidová a socialistická, jí jenom sekundovaly. Vlastně musely souhlasit se vším, co jim nadiktovala komunistická strana. A na Slovensku to bylo ještě trochu jinak, byla tam místo socialistů a lidovců Strana slovenskej obrody a Strana slobody, ale de facto vládla celému Československu komunistická strana. To Kája všechno dobře věděl; z občanské nauky měl jedničku tak jako z ostatních předmětů. S výjimkou tělocviku a někdy i výtvarné výchovy a pracovního vyučování.

„Tak co píšou v těch novinách?“ zeptala se matka, když přisedla zpět ke stolu.

„Nic jako vždy,“ opáčil otec, dokonce jakoby s určitou radostí v hlase. „Komunisti nám stejně nic neřeknou. Nemá cenu to číst. Ale chtěl jsem se podívat po inzerátech na sierru.“

Kája zalapal po dechu. Ford Sierra. Pokud budou rodiče kupovat Ford Sierra, určitě se nebudou hádat. Tohle téma pohltí celý víkend. A budou mít to nejmodernější nové auto, co se dá v Československu sehnat, juchú! Vymění ho za již obstarožní simcu. A budou jezdit na výlety (to už si říkal s určitou skepsí), ale určitě (opravil se) na chatu, na vánoční a letní prázdniny k babičce do Jeseníku a v létě i na zahraniční dovolenou. A bude mít další téma pro konverzaci se spolužákem Krejčmarem, jehož otec, klavírní virtuos, měl toho slavného Renaulta 20.

„Tak co, našels tam něco?“ zeptala se matka.

„Jo. Vidím tu asi dva inzeráty na sierru. Jeden escort. Uno, těch je tady víc –.“

„Všechno nový?“ ujistila se matka.

„Jo, všechno je to skoro nový. Prodávají to všechno překupníci. Sežene odněkud bony, koupí to, dvakrát projede a hned to střelí.“

Matka ztišila hlas: „A – a za kolik, Karle?“

„Tady vidím sto osmdesát tisíc.“

„Za sierru?“

„Jo, za sierru. Jinak už jsem ji viděl nabízet i za dvě stě dvacet.“

Průměrný plat v Československu byl tehdy asi 3000 Kčs měsíčně, jak Kája dobře věděl. A západoněmecká marka na černém trhu stála 20 Kčs. To už byl nějaký luxus, auto za sto osmdesát tisíc. Nebo víc. Takové auto si mohli dovolit jen lidé s přístupem k devizovým prostředkům, umělci, pracovníci zahraničního obchodu nebo ti, kdo měli v zahraničí bohaté a štědré příbuzné. Navíc nebylo k dostání v mototechně za koruny. Jen v tuzexu za bony. Nebo mírně ojeté od překupníka.

„A to máme?“ zeptala se opatrně matka.

„Mám sto padesát tisíc na účtě. Plus něco snad dostaneme za starou simcu. Myslel jsem, že by vaši nám mohli něco půjčit. Jen na pár měsíců.“

„Naši už nic nemají, Karle,“ řekla matka smířlivě bez ironie. Byl opravdu klidný den, říkal si Kája. Už v duchu slyšel říkat matku při podobné příležitosti: „Naši už nám všechno dali.“ Což by jistě otce nenechalo klidným.

„A co tvůj bratr? Ti mají určitě našetřeno, vždyť nemají za co utrácet,“ řekl otec.

„Těch se můžeme zeptat. Nějakých padesát tisíc by dohromady snad dali. Vždyť my jsme jim tehdy také půjčovali na Škodu 100, dvacet tisíc, před dvanácti lety,“ dodala smířlivě matka.

„Tolik nepotřebujeme,“ děl optimisticky otec, bude stačit takových třicet. Mám ještě něco našetřeno z diet.“

„A vyměnit to za bony a koupit v tuzexu nové? Tolik asi nemáš?“

„Ne,“ opáčil otec. „Tolik nemám. Tolik nejsem schopen našetřit. Ani kdybych nekupoval Kájovi žádné angličáky a tobě Schöner Wohnen. A jak víš, kupoval jsem nedávno rádio, magnetofony, máme už tři, mixér, bude potřeba nová sekačka na trávu. Ale na auto bych stejně z diet nenašetřil ani za pět let.“

„Tak holt tam zkus zavolat. Tomu chlapovi, co to nabízí na inzerát.“

„Ty tam zavolej,“ děl otec. „Odvolej se na mě, že si to budeme kupovat oba.“

Matka vstala a postavila se k hrubě omítnutému výklenku ve zdi, navazujícímu na „haciendovskou“ falešnou klenbu, kde mezi soškami a keramikou byl umístěn i telefonní aparát. Zvedla sluchátko a vytáčela dlouhým prstem otcem jí diktované číslo. Dlouho se nikdo neozýval, ale to bylo normální.

„Ričlovi? Tady je dr. Havranová. My voláme s manželem ohledně vašeho inzerátu v Lidové demokracii. Nabízíte ještě –?“ Kája přestával vnímat. Vypadalo to dobře. Byl nadšený. „ – Ano? – v Úvalech? – ano? – a kdy? – dnes odpoledne? – tatíku, můžeme? – tak to by šlo, ve čtyři hodiny, tak nějak kolem čtvrté, budeme u vás. – Adresa? – Ano, děkuji.“

„Alea iacta est,“1 poznamenal otec.

„Co to znamená?“ zeptal se Kája.

„Alea iacta est? Ha ha, ty nevíš, co znamená alea iacta est? Cha. Měl by ses učit jazyky, hochu. A latina, to je základ všech jazyků. Když znáš, panečku, latinu, jako bys znal půlku francouzštiny, italštiny, vůbec románských jazyků a pomůže ti to i s angličtinou a vlastně s jakýmkoli jazykem. To přece řekl Caesar, když překročil Rubikon. Co je Rubikon, to víš?“

„To vím, probírali jsme vloni v dějepisu Římskou říši. Ale latinu bohužel nemáme,“ dodal Kája, i když si byl téměř jist, že to otci musí být známo. Musel mu každý den hlásit všechny známky, ukazovat žákovskou i vysvědčení, ale latina tam jako předmět nikde nebyla.

„To jsou poměry, dneska,“ odfrkl si otec. „Latina je základ.“

„To jsou poměry,“ přitakala matka. „Marasmus. Víš, co je to za lidi, co nabízejí tu sierru? Odněkud z Úval. Znějí jako nějací kolotočáři. A od takových lidí si my, rozumíš, my, budeme kupovat auto. Z druhé ruky. A ještě za takovou horu peněz!“

„Jo,“ povzdychl si otec. „Co naděláš? Komouši vládnou.“

„Kdyby tady nebyli komunisti,“ přidala si matka. „Řekni, Karle, kdyby tady nebyli komunisti, měl bys ty, ty, už dávno ne sierru, ale mercedes. Vždyť čím jezdí lidé v tvém postavení v Západním Německu? No řekni! V mercedesu.“

„Jo,“ přisvědčil otec s úšklebkem. „Tak dr. Mischka z Mnichova si nedávno třeba pořídil maserati. Ale máš pravdu, že mercedes je základ.“ Odkašlal si, zapálil si další cigaretu a obrátil se na Káju: „Kájo, běž to zavolat babičce.“

II.

Telefonovat pražské babičce byla vždy Kájova doména. Volalo se jí, jak o tom mluvil otec, každý den večer a většinou tento úkol připadl Kájovi. Babička bydlela už deset let sama, ovdovělá, v malém bytě na druhém konci pražských Vinohrad, asi pět stanic jízdy tramvají od domu Havranových. Kája měl babičku rád, rozuměl jí, i když jak postupně dorůstal, připadala mu v něčem poněkud naivní. Ale zároveň tak nějak líbezně starosvětská a tím i čitelná. Na rozdíl od otce, ale vlastně i matky. Těm postupně přestával rozumět vůbec. Babička se o Káju starala do jeho šesti let. Bigotní výchovu od ní nepociťoval, i když ho naučila Andělíčku, můj strážníčku a později i Otčenáš. Jinak taky výborně vařila, svíčkovou, kuře na paprice, bramborové placky, bramborové šišky, ořechový dort, lívance, domácí koblihy a spoustu dalších dobrot. Kájovi připadala taky pracovitá. Moc toho nenamluvila a hned se vždy pustila do práce. Ať to bylo vaření, pečení, mytí nádobí nebo třeba plení záhonů na chatě.

Tentokrát byli s babičkou domluveni, že ji po snídani vyzvednou a odvezou na chatu. Z čehož ale sešlo kvůli té koupi sierry, takže ji místo toho měl Kája pozvat k Havranovým na oběd.

Vytočil zpaměti babiččino číslo a po trojím vyzvánění se ze sluchátka ozvalo pečlivě vyslovované, přívětivé: „Haló.“

„Ahoj babi,“ vychrlil. „My ti voláme, jelikož na tu chatu dnes nepojedeme. My totiž odpoledne pojedeme koupit sierru.“

„Ale to se přece nic neděje,“ odpověděla babička bez váhání, až nebylo zřejmé, zda se zrušením plánované cesty na chatu počítala předem, nebo zda obsah Kájovy výpovědi pro ni nebyl důležitý, jelikož byla předem smířena s jakoukoli variantou. „Tak tam pojedeme jindy. Anebo tam sjedu přes týden vlakem.“

„Ale chtěli bychom tě pozvat na oběd.“

Chvíli se nic neozývalo. „Aha. A co je to ta sierra?“ Bylo by naivní očekávat od babičky nějakou nadšenou reakci, říkal si Kája. Babička přece autům nerozumí.

„To je auto, babi. Ford Sierra. Auto z dovozu, které vůbec není k sehnání. Takže je velké štěstí, že rodiče objevili inzerát. A pojedeme se na ni odpoledne podívat.“

„Tak to abych vás raději u oběda nerušila, ne?“

„Ale babi. My tě určitě chceme vidět. Já tě chci vidět. Tak přijď.“

„Opravdu mám přijít? A nebudu rodiče zdržovat, když se chystají si jít koupit to auto?“

„Určitě ne. Auto je dohodnuté až na čtvrtou. Určitě přijď, babi.“

Nakonec se babička nechala přesvědčit.

V jednu bylo přichystáno na oběd. Maminka upekla kuře s nádivkou. Kája věděl, že bude výborné, a moc se na něj těšil. Konečně po pěti dnech nechutné školní jídelny lahodné teplé jídlo.

Babička přišla krátce po dvanácté. Lehce kulhajíc, s holí, v šedivých pečlivě vypraných a nažehlených šatech, převázaných mašlí, jež jí sahaly do poloviny lýtek, jinak nenazdobená, bez šperků, nenalíčená, s ulízanými bílými vlasy stočenými do drdolu. Tvářila se spokojeně a byla ke všem milá.

Přisedla si k nim ke kulatému borovicovému stolu v jídelně. Když maminka přinesla na stůl kuře v pekáči a odkryla ho, babička poznamenala, že vypadá úžasně. „Páni, to je přepychové,“ pochválila krmi. „Tak krásně to vypadá. Paní domu je moderní kuchařka. Kdepak já –.“

„Ale vy přece umíte taky výbornou svíčkovou,“ odpověděla matka zdvořile.

Nabrali si na talíře a babička se před jídlem tiše pokřižovala. Kája si pamatoval z útlého dětství, že se babička před každým jídlem modlila nahlas: „Požehnej, Pane, nám i těmto darům Tvým …“ Když byla sama, jak si Kája jednou povšiml při návštěvě v babiččině bytě, dělávala to pořád. Ale v domě Havranových by to asi působilo poněkud netaktně, cítil Kája. Jako oslovovat ředitele školy při vyučování občanské nauky ‚pane učiteli‘ místo ‚soudruhu řediteli‘.

Při jídle moc nemluvili, jen Kája babičce něco nadšeně vykládal o novém autě.

Když dojedli, babička pronesla směrem k otci: „Představ si, co povídal důstojný pán Háva, že hlásá papež. Všude že je prý ten konzum – konzumismus, nebo konzumerismus, nebo jak to říkal. Od Washingtonu až po Moskvu, na Východě i na Západě vládne konzum. Lidé zapomínají na boha. A v Africe miliony lidí umírají hladem.“

Otec se zachmuřil. „Cože? Cha, konzum? To že říká papež? Nebo ten mírák Háva? Vždyť jsou to míráci, všichni, pomalu každej druhej je tu mírák. To nevíš?“

„Ale hned se nerozčiluj, Karle, já už jsem stará, nevzdělaná a popletená,“ omlouvala se babička. „Nevím ani pořádně, jak to říkal.“

„Cha,“ pokračoval otec. „Konzum? Was heißt konzum? Taková blbost. V Moskvě, v Moskvě lidé nemají co do úst. To je konzum? Cha. A na Západě? Zaplať pánbů, že tam jsou normální poměry a hospodářství funguje. To mají přestat vyrábět auta, televizory a chladničky, propustit dělníky na dlažbu a vyvolat světovou hospodářskou krizi? Jako byla ve třicátých letech? Tohle si přejí jenom míráci, jelikož Moskva v takovém případě bude na koni. Cha.“ Znovu se zasmál. Znělo to skoro výhrůžně.

„Nezlob se, Karle,“ omlouvala se babička znovu a dodala sebekriticky a snad i sebeironicky: „Já jsem jen stará nevzdělaná ženská, nerozumím tomu. Těm souvislostem, jak se říká. Ty na to máš školy.“

„A Afrika?“ pokračoval otec. „Víš, co se děje v Africe? Sověti rozkládají Afriku, podporují terorismus, kde mohou, školí v Moskvě povstalce z Afriky, kteří nejsou nic jiného než teroristé, aby rozvrátili fungující hospodářství. Proč je tam hladomor? Vem si třeba Rhodesii, dneska tuším Zimbabwe. To byla kvetoucí země, kvetoucí země to byla, obilnice Afriky. Založil ji Angličan, Cecil Rhodes. Založili tam plantáže, naučili černochy obdělávat půdu. A dnes? Po svržení koloniální vlády je tam hospodářství úplně na huntě. Nedostatek potravin. A tak bych mohl pokračovat. A kdo myslíš, že to dělá? Kdo za tím stojí? Sověti. Koneckonců v Sojuzu byl hladomor taky. Už ve třicátých letech na Ukrajině. Když se nestyděli to udělat přímo doma, vlastním obyvatelům, co by to neudělali v Africe. A míráci? Pacem in terris? To jsou přisluhovači Moskvy a komunistů. Je to šlendrián. Svět je obrácený na ruby a církev na tom není o moc líp,“ uzavřel.

Nikdo už se raději neodvažoval nic říkat. Tatík se trochu rozčílil, zbytečně se rozčiluje, ale v jádru má pravdu, říkal si Kája. Otcova inteligence mu imponovala. I když jakou úlohu v tom všem hrají ti lidé v ornátech, o nichž mluvila babička, tomu moc nerozuměl. A ta organizace Pacem in terris, o níž otec často mluvil, ta mu přišla jako oxymoron, básnický obrat, o němž se učili v češtině. Vždyť podle marxistů je církev zpátečnická, bývalá vykořisťující třída za feudalismu a třídní nepřítel. To opravdu potají podporuje Sověty? A proč tedy ta ateistická výchova ve škole? I když? I když ne zas tak ateistická. Vždyť i třídní učitelka Maděru napomenula při prohlídce oltáře od majstra Pavla v Levoči, ať nehuláká v kostele a respektuje, že se tam lidé modlí. I když je to jen berlička, jak říkala. Kdo ví, jak to je. Věděl, že tohle je jedna z nejsložitějších a nejtajemnějších otázek, podobně jako to líbání v posteli. Musí si přiznat, že tomu zatím nerozumí.

III.

Po poledni Prahu zahltily znojné paprsky slunce prodírajícího se z pološerých pozůstatků mlhy. Stáli všichni tři před dvěma garážemi, z nichž levá patřila k rodinnému domu Havranových a pravá k domu sousedů; obě, doléhajíce k sobě jedinou opěrnou zdí, rytmizovaly ještě s dvěma dalšími dvojicemi garáží tichou svažující se ulici, obklopenou z jedné strany vilovou zástavbou, z druhé strany činžáky ze 40. let. Naproti garážím Káju vždy znovu a znovu zaujala hospoda čtvrté cenové skupiny, ‚pajzl‘, jak říkal otec, do nějž se vcházelo po třech strmých schodech z ulice dolů a na jehož zdi se vedle stažené rezavé rolety dmul nápis ‚HARMONIKÁŘ JE RÍČA‘. První písmeno v posledním slově bylo asi původně velké ‚P‘, ale kdosi ho domaloval jinou barvou přidáním jedné diagonální čáry na ‚R‘, takže Kája nevěděl, které slovo vlastně platí. Ale bylo to asi jedno, jelikož žádné z těch slov stejně neznal. Zkoušel se na to jednou zeptat otce, ale vzbudil jen jeho nevoli a žádného jemu srozumitelného vysvětlení se mu nedostalo.

Otec odemkl z obou stran zamčenou roletu garážových vrat a vytáhl ji. Proklouzl úzkou uličkou mezi špinavou stěnou garáže, umazanou od oleje a seshora zarostlou pavučinami, a karoserií auta, nastoupil do něj a vycouval z garáže. Nasedli do sedm let staré, pečlivě udržované simcy 1307. Projížděli svižně pražskými ulicemi, jež byly v zářijovém sobotním odpoledni téměř prázdné, z Vinohrad směrem na Jarov a přes Hrdlořezy na výpadovku č. 12, bývalou hlavní silnici na Brno. Ani na té nebyl skoro žádný provoz, ani stopa po kolonách z pátečního večera, kdy půlka Prahy odjížděla na chatu. Tahle hlavní silnice se nepoužívala už tolik jako dřív od té doby, co před pár lety otevřeli novou dálnici D1 z Prahy do Brna přes Posázaví a Vysočinu.

Za koncem k Praze připojené obce Újezd nad Lesy minuli přeškrtnutou ceduli ‚Hlavní město Praha‘. Téměř prázdná hlavní silnice vedla lesem. Otec zvýšil rychlost ze sedmdesáti na devadesát. Za lesem začínaly už Úvaly. Rozlehlý městys několik kilometrů za hranicemi Prahy. Hlavní silnice ho obcházela zprava mezi téměř nezastavěnými pozemky, nejprve ještě pokračoval chvíli les, silnice vedla táhlým mírným kopcem směrem dolů, pak po několika kilometrech následoval semafor a pár stavení kolem křižovatky, na níž se odbočovalo do zastavěného území. Cedule ‚Úvaly‘ stála ale už před začátkem klesání ještě v lese. Když jím jeli, otec ubral, ale pohybovali se dál z kopce volnou silnicí spíše osmdesátkou než sedmdesátkou. V obci byla předepsána šedesátka.

Ještě před semafory dole na ně prudce a jakoby vzrušeně mával hůlkou zakončenou červeným kruhem s bílým okrajem mladý muž v zelené uniformě, stojící před žlutobílým žigulíkem s černými iniciálami VB na dveřích. Veřejná bezpečnost.

Otec na pokyn zastavil u krajnice a stáhl si okénko.

„Dobrý den, pane řidiči, silniční kontrola,“ ozvalo se přísným, úředně neutrálním, a přesto tak nějak zajíkavým hlasem zpoza otevřeného okénka. Mluvil příslušník Veřejné bezpečnosti, asi dvacetiletý rudolící muž připomínající čerstvé brance, jaké Kája vídal v televizi při přenosech vojenské přísahy na Staroměstském náměstí. „Vaše doklady, prosím. Víte, pane řidiči, jakého dopravního přestupku jste se dopustil?“

„To bys mi musel nejdřív vysvětlit, co je to přestupek, chlapečku,“ děl otec silným hlasem z okna vozu, předávaje mu občanku a řidičák, jež předtím vytáhl z náprsní kapsy v saku.

Příslušníkova rudá tvář nabrala ještě sytější odstín. „Pane řidiči! Pane řidiči! Tady je kontrola bezpečnosti silničního provozu!“

Otec pokračoval káravým hlasem, jakým někdy mluvíval i ředitel školy v hodinách občanské nauky. „Tím bych si nebyl tak docela jist, chlapečku.“

„No dovolte,“ opáčil příslušník a odkráčel dupavým, rázným krokem k policejnímu autu. Po chvíli se vrátil se starším kolegou, pomenším, zavalitým a odulým, též celým oblečeným v zelené uniformě a s dopředu výbojně trčící zelenou čepicí s kšiltem.

„Pane řidiči,“ promluvil starší příslušník dunivým, hlubokým hlasem. „Jsme příslušníci Veřejné bezpečnosti ve službě a provádíme kontrolu bezpečnosti silničního provozu.“

Otec ho přerušil: „Soudruhu příslušníku, můžete mi sdělit své příjmení a hodnost? Mé doklady jste si jistě pozorně prohlédl, že, takže představovat se nemusím.“

„Nadporučík Vrchleba,“ zasupěl starší příslušník.

„Tak tedy soudruhu nadporučíku, notabene ve službě,“ děl otec. „Myslíte si, podobně jako váš zcela nezralý kolega, že jsem povoláním řidič? Nahlédněte pozorně do mých dokladů, pakliže jste tak ještě neučinil. Myslíte, že je v pořádku mě oslovovat pane řidiči? To bych snad mohl oslovovat pane řidiči i já vás, když jste za volantem vozidla!“

Starší příslušník nevěřícně a současně s hranou pozorností zíral do otcových dokladů. „Tady vidím,“ odchraplával pomalu, jako by číst každé písmeno mu činilo problém. „Tady vidím JUDr. Havran. Soudruh doktor Havran. Vy jste právník? Zastavili jsme vás pro podezření ze spáchání dopravního přestupku. Vystupte si z vozidla.“ Otec vystoupil a oba se starším policistou poodešli někam opodál. Bylo slyšet, jak oba pomalu hovoří a cosi si vysvětlují.

Po chvíli se otec vrátil v doprovodu staršího z příslušníků.

„Nastupte si,“ říkal příslušník, vraceje otci doklady. „Můžete pokračovat v jízdě, soudruhu doktore. Šťastnou cestu.“ Zasalutoval. Rozjeli se.

„Platil jsi pokutu?“ zeptala se matka.

„Ne, ještě se mi málem omlouval,“ odvětil otec s pohrdavou vítězoslavností. „Naznačil jsem mu, že v pondělí mám jednání se soudruhem Korčákem. Dneska, když zkušený příslušník jen vidí titul JUDr., tak už si dává majzla. Myslel si, že jsem nějaký óbrkomunista.“

IV.

Dům Ričlových našli snadno. V jedné z bočních ulic, k níž se odbočovalo na semaforech směrem doleva, v nekonečné řadě šedivých nebo vyblitě tmavobéžových předměstských domků, stála na vzhledem ke své velikosti neúměrně malém pozemku zánovní bílá stavba, dvoupatrový dům bez jakéhokoli stylu, z jehož fasády v přízemí i v prvním patře tupě čněla čtyři sdružená trojokna ve dvou řadách nad sebou. Jinak nic, žádná ozdoba, balkon ani terasa, žádná zimní zahrada, žádný výklenek, arkýř ani funkcionalistická prosklená stěna, prvky, které Kája znal z pražských vilových čtvrtí. Před domem napůl vybetonovaný, napůl nezpevněný dvorek, porostlý v nezpevněných místech zbytky trávy, která postupně přecházela v udusanou, bahnivou hnědou plochu. Na ní stál postarší Mercedes 220 D, Lada 1600 a rozebrané díly jakéhosi trubkovitého zařízení, opatřeného na koncích koši ve tvaru labutí.

„Vidíš? Co jsem ti říkala?“ pronesla matka. „Kolotočáři.“

Otec se ujistil, že číslo popisné na tabulce u branky odpovídá adrese, již si poznamenal dle matčina diktátu při ranním telefonátu. Ale i Kája tušil, že o správnosti adresy není vcelku pochyb. Ten dům tak nějak odpovídal představě, jakou o bydlení překupníků a majitelů nových západních aut již měl i on navzdory svému dětskému věku.

Vystoupili a matka zazvonila. Přišel jim otevřít urostlý čtyřicátník s poněkud vyvaleným břichem, velkou, jakoby tučnou hlavou obrostlou černými neposednými kučerami, v modrobílém pruhovaném tričku, ozdobený na krku zlatým řetězem.

„My jsme Havranovi,“ představila je matka.

„Těší mě, paninko,“ zasmál se hromotluk a vycenil zuby. „Ričl. Vy jste ohledně tej sierry, jo? Tak pojďte. Předvedu vám tu krasavici.“ Pohlédl na Káju a na otce stojící poblíž. „Vidím, že jste nastoupení v plném počtu.“

„Těší mě, Havran,“ představil se otec a podali si ruce. „Vidím, že máte těch aut víc,“ dodal při pohledu na ladu a mercedes, zaparkované na zpevněné části dvorku.

„Tyhle nejsou na prodej,“ odvětil Ričl. „Tu vaši krasavici, tedá –,“ trochu se zarazil, „jestli bude vaše, mám vopečovávanou v garáži.“

„Kolik má najeto?“ otázal se otec. „Měla by být snad skoro nová. Proč ji vlastně prodáváte tak narychlo?“

Ričl chvíli neodpověděl a vedl je za roh domu, kde byl celý zbývající výčnělek pozemku zastavěn garáží, a jal se otvírat vrata. „Jo, je to funglovka. Skoro. Najeto dvacet tisíc.“ Po otevření garážových vrat pompézním gestem ukázal na bílé auto vystavené uprostřed garáže, na rozdíl od neudržovaného a spíše špinavého okolí pečlivě umyté a zářící novotou.

„Račte si nastoupit na zkušební jízdu,“ řekl. Přitočiv se k otci, dodal: „Budete si přát řídit?“

Otec to odmítl s tím, že mu řízení zatím rád přenechá. „Přece jenom jste už na tuhle káru zvyklej,“ dodal a posadil se dopředu vedle pořízka. Kája s matkou usedli dozadu.

Zabouchli za sebou dveře obložené masivním šedým plastem, působícím moderní mohutností. Čtyřválcový motor ševelil silou a novostí. Ričl vyjel ze zahrádky na ulici a zastavil se na semaforech při výjezdu na hlavní kolínskou výpadovku. Směrový ukazatel na bocích vozu i jeho kontrolka na palubní desce vzrušeně přerušovaně svítily, doprovázeny syčivým akustickým signálem. Když se rozsvítila zelená, Ričl svýma velkýma rukama se zlatým prstenem na každém prostředníku několika ráznými pohyby přetočil volant k zabočení doprava. „To má už i posilovač řízení?“ zeptal se otec. „Ne, to nepotřebujete,“ utrousil Ričl, přeřazuje po rázném zrychlení na dvojku. „Šak stejně budete řídit vy a ne paninka, nemám pravdu? Chlapi posilovač nepotřebujou.“ Sešlápl plyn asi až k podlaze. Vůz se pomalu, rovnoměrným zrychlujícím se pohybem jakoby vzedmul a motor s přibývajícími otáčkami nabíral nejprve hučivý, pak vzdáleně kvílející, ale tak nějak harmonicky plný zvuk. V devadesáti přeřadil na trojku a vytočil ji na sto dvacet. Kájovi bušilo srdce a vzrušením div nedýchal.

„Teda odpich to má, to se musí nechat,“ poznamenal otec trochu znalecky a trochu jakoby ze zdvořilosti.

„Jo, to se nechá vytočit. Ta trojka by se dala vytočit až na sto čtyřicet, ale to nepotřebujete,“ drmolil pořízek za volantem. „Koukněte na tu středovou konzoli, jak je natočená k řidiči. To obšlehli od bavoráků. Jestli máte rád bavoráky, tak budete spokojenej. Tohle máte jak toho bavoráka.“

„S bavorákem jsem toho zas tolik nenajezdil,“ poznamenal otec. Znělo to tak, jako kdyby vůz značky BMW řídil párkrát v životě a nebyl s ním spokojen, ale Kája tušil, že tatík za volantem BMW neseděl nikdy. Ale znělo to pěkně, pěkně to tatík vysvětlil jako předtím tomu policistovi. I když by mohl, říkal si Kája, tohohle namachrovaného kolotočáře trochu víc usadit. Zasloužil by si to víc než babička a možná i víc než ten policista.

Po pár kilometrech se otočili a vraceli se již méně svižnou jízdou k domu Ričlových. „Takže berete?“ zeptal se kolotočář, když zabočoval do garáže. „Kolik za to chcete? Těch sto osmdesát?“ ujistil se otec. „Nebo byste nám třeba něco málo slevil, při rychlém jednání?“

„Ale co vás nemá?“ opáčil kolotočář. „To jste se špatně díval. Za sto osmdesát se takovýhle auta už dávno neprodávaj. Sierry jsou dneska za dvě stě dvacet. Ale že jste to vy, tak vám dám slevu. Za dvě stě deset může být vaše.“ Otočil se směrem dozadu. „Co tomu říkáte? Tomu už se říká kauf, ne, paninko?“

Matka neodpověděla. Vystoupili. „Tak vám děkujeme za projížďku,“ prohlásil otec. „My si to ještě necháme projít hlavou a v pondělí se vám ozveme.“

„Ale moc s tím neotálejte,“ poradil jim žoviálně kadeřavý hromotluk. „Tyhlety auta teď letěj a dlouho se tu neohřeje.“

Přestoupili do simcy a rozjeli se zpátky k domovu. Rodiče drahnou chvíli mlčeli. Kája cítil, že něco není v pořádku. Asi to nevyjde. Byl zklamaný, jelikož to auto bylo tak krásné a jezdilo tak dobře, že by stálo za to spolknout i neomalené chování toho hromotluka. Ale rodiče nejspíš byli jiného názoru.

„Co jsem ti říkala?“ přerušila matka mlčení. „Kolotočář. Je to marasmus. Takovíhle lidé tu mají auta za dvě stě tisíc. Nebo ještě víc! Vždyť v tom inzerátu bylo sto osmdesát!“

„Dvě stě deset za to nedám,“ řekl suše otec.

„Ne, ne, tatíku. Nic mu nedávej. Takovému neomalenci. A ještě mi bude říkat paninko. Od instalatérů už jsem si na to zvykla, ale proč si máme od takového primitiva kupovat auto? Vždyť je to primitiv! Vždyť jsou to všechno primitivové! No řekni, proč?“

V.

Kája za sebou zavřel dveře dětského pokoje. Půjde si lehnout, ale předtím ještě si bude dlouho číst. Na stolku u postele ještě ležela rozečtená kniha Případ bláznivé tanečnice od E. S. Gardnera, ale na tu nějak neměl náladu. Chtěl uniknout ještě někam jinam. Poznat něco nového. Zabloudil zrakem na dvě poličky dětských knih vyrovnaných vedle sebe dle velikosti v obyvákové stěně z přírodního dřeva, zabírající celou jednu stěnu pokoje. Jeho pohled utkvěl na fádní obálce knihy s tajemným názvem Světy bez hranic dánského autora jménem Bertil Martensson. Dostal ji k minulým Vánocům. Vyšla v edici KOH, Knihy odvahy a dobrodružství, a zatím se jí ze tří důvodů vyhýbal. Za prvé neměl rád tu edici, většinou v ní vycházely takzvané dobrodružné příběhy pro děti, možná spíš pro chlapce, a ty neměl rád. Byly tak nějak divně odtržené od reality, sterilní a scházela jim poetičnost. Za druhé při prvním pokusu se do knihy začíst, jejž podnikl již před pár měsíci, usoudil, že je to kniha žánru sci-fi. Ten žánr taky neměl rád. Příběhy z vymyšleného světa budoucnosti, který neměl s reálným světem minulým, jejž znal z knížek, ani současným pranic společného, ani pokud jde o vědu (fyziku), ani pokud jde o mezilidské vztahy. Oba ty žánry byly tak zvláštně naivní a prvoplánově, samoúčelně efektní. Za třetí ještě nic nikdy nečetl od dánského autora. Francouze, Angličany a Rusy znal, každá ta literatura jakoby sálala nějakou zemí, nějakou kulturou, atmosférou, způsobem myšlení a věděl nebo si myslel, že ví, co od ní čekat. Ale Dána si nedovedl nikam zařadit.

Přesto si tu knihu dnes vzal a začetl se do ní. Nebylo to klasické sci-fi, ale spíše fantasy. Nic z tohoto žánru ještě nikdy nečetl. Hrdina byl na počátku nějak teleportován na jinou planetu nebo do jiného světa, ale tím téma sci-fi končilo. A začínal děj, barevný, uchvacující, skličující i rozradostňující. Hrdina potkal tajemnou dívku, zřejmě mu souzenou, měl za ní někam putovat a zachránit ji. Přečetl téměř sto stran a usnul.

Probudil se na břehu horské bystřiny, na rozkvetlé louce, obklopené vápencovými skalami, v dálce se tyčilo panorama Vysokých Tater. Poznával to místo. Hrdlo Hornádu. Byl na tom místě předtím již dvakrát, jednou se školou na výletě a jednou s rodiči v průběhu letní dovolené. Ale nikdy nesměl jít dál divokou roklinou Prielomu Hornádu, bylo to příliš nebezpečné; chodilo se po stupačkách upevněných ve skalách přímo nad tokem horské řeky. Učitelka nechtěla vzít na sebe takovou zodpovědnost, aby tam vzala třídu školou povinných dětí, a rodičům se tam nechtělo nejspíš z pohodlnosti.

Tentokrát tu byl sám. Trochu se bál, ale věděl, že musí využít příležitosti. Dnes je jeho den. Něco ho táhlo do té divoké horské rokliny, porostlé všude, kde se mohly na strmých, skalnatých svazích uchytit stromy či keře, hustým, sytě zeleným a omamně vonícím borovým a jedlovým lesem. Dole pod ním ševelil kypící Hornád. Kráčel po stupačkách s odvahou a bravurou, téměř jakoby létal. Ze stupačky na stupačku jediným skokem.

Tu ji spatřil. Asi ob dvě stupačky před ním. Jedna ze stupaček jakoby chyběla. Neměla kudy jít dál. Stála v růžových, přiléhavých kamaších a světle modré lesklé bundě na stupačce v jedné botě, druhou měla vyzutou a asi jí spadla do koryta řeky. Bylo jí asi jedenáct let jako Kájovi. Štíhlá a ztepilá. Černé havraní vlasy, dlouhé až po pás, obemykaly její rudobílou, oblou, výraznou tvář gotickým obloukem. Zpod výrazných černých řas ve dvou souměrných obloucích zářily vstříc k němu modrošedé oči plné odvahy, odhodlání, pýchy, zasněnosti a – a lásky.

„Počkej, pomohu ti,“ slyšel, jak říká jeho hlas.

Přiskočil na její stupačku. Vzal ji za ruku, krásnou, jemnou, pěstěnou, něžnou a pevnou. I Kájova ruka byla pevná. „Kde jsi nechala druhou botu?“ řekl Kájův hlas.

„Topánka mi spadla do Hornádu.“ Odpověď měkkým, plným, harmonickým hlasem otřásla celou soutěskou, ale nezachvěla se ani větev. Jen Kájovo srdce prudce bilo.

„Nemůžeme tam pro ni. Je to příliš nebezpečné. Pojď se mnou, povedu tě.“

Vedl ji za ruku. Našlapovala opatrně obutou i neobutou nohou na stupačky na místo, které jí vždy ukázal, přidržoval ji a chránil před pádem do zvlněné bystřiny pod nimi. Až došli na pevnou pěšinu v místech, kde řeku překlenoval most.

„Ďakujem ti,“ vyšlo z ní. Hleděla mu do očí. Pustili se. „Volám sa Perinbaba.“ To jméno mu zalehlo v uších. Slyšel se, jak říká: „Já jsem z Prahy.“ Chtěl říct Kája z Prahy, ale to by znělo divně. Nikdy se ještě žádné ženě, ano byla to žena, nepředstavoval. „Uvidíme se znovu. Půjdu s tebou, kam budeš chtít,“ pronesl Kájův hlas.

„Musím už ísť. Býva tu moja krstná. V tiesňavách. Čarodejnica Brakýra. Bosorka,“ dodala. „O týždeň tu budem na teba čakať.“

Perinbaba se zvedla a éterickými pohyby se přenesla přes dřevěný most, až ji viděl pulsujícím krokem stoupat po horské stezce mezi stromy kamsi do výšin.

Stál tam jako omráčen beze slova, neschopen již vyřknout své jméno, ale do vzduchu rukou vyznačil iniciálu K. Zamávala mu a věnovala mu poslední pomněnkový pohled, vražedný ve své plnosti.

„Perinbaba. – Krstná v tiesňavách. – Bosorka.“ Ta slova mu hučela v uších už mimo prostor a čas. Už nebude nikdy sám a nikdy už nebude postrádat smysl. Kdyby za ní měl jít na kraj světa. Na celém těle měl husí kůži.

1 Kostky jsou vrženy.

Třetí kapitola

Neděle

I.

V zádveří chrámu Nejsvětějšího Srdce Páně na pražských Vinohradech se rojily davy lidí. Přicházely a odcházely a máchaly přitom těžkými, vysokými dvoukřídlými vyřezávanými lítačkami, jež spojovaly zádveří s hlavní chrámovou lodí. Bylo čtvrt na deset dopoledne. Kája a jeho rodiče, využivše jednoho z poryvů rozmáchaných dveří, vstoupili do chrámové lodi.

Tentokrát, nevěděl přesně proč, tu s ním byli rodiče oba. Jindy většinou chodili jen sami s otcem, jelikož matka v neděli dopoledne déle spala. Někdy měl Kája dokonce pocit, že spaní předstírá, aby se účasti na té nudné, poněkud tajemné, snad i zlověstné ceremonii vyhnula. Ostatně soudě z matčiných napjatých rozhovorů s otcem, jichž býval svědkem, měla matka k náboženství velmi rezervovaný, občas vlastně silně kritický vztah. Ale jeho spíše měla k tomu, aby otce na nedělní bohoslužby doprovázel. Bylo to jako s vládnoucími komunisty a s prezidentem Husákem. Věděl, že s nimi není něco v pořádku a že projev jakékoli sympatie by byl trestuhodně nevhodný, ale na druhou stranu nebylo ani přípustné je otevřeně kritizovat (to směli jen rodiče sami) nebo si z nich dělat legraci. Ve vztahu k nedělním návštěvám kostela platilo asi něco podobného. A výsledný vektor těchto protichůdných sil měl podobu přísného tabu na otázky, vyzvídání, zpochybňování, kritizování nebo i jen ironizování čehokoli, co se těchto citlivých témat týkalo.

Chrám u Srdce Páně, jak se mu také říkalo, byl jiný než ostatní kostely. Hlavně ty venkovské, které Kája znal z víkendů na chatě, z výletů a z prázdnin v Jeseníku. I lidé tu byli jiní. Ve venkovských kostelech, pokud vůbec byly otevřené, a to bylo jenom, když se sloužila mše (pokud se vůbec někdy sloužila), sedávalo v prvních dvou řadách několik starých babiček podobných Kájově pražské babičce. V šedivých šatech a naškrobených vyšívaných bílých košilích, některé v černém, se šátkem na hlavě nebo dokonce v kroji, jako by je tam čas zavál odněkud z minulých staletí. A jinak nikdo. Téměř prázdno. Babičky se křižovaly a potichu, ale přesto slyšitelně odříkávaly modlitby nebo bohoslužebné texty.

Tady v Praze bylo všechno jinak, hlavně v tomhle chrámu. Nepřipomínal ostatní kostely ani atmosférou, ani architekturou. Nebyl ani gotický, ani barokní a ani neogotický jako většina ostatních kostelů. Obrovská jediná loď ve tvaru kvádru posazeného na nejrozlehlejší stěnu, orientovaného podél delší středové osy, vysoké stěny vydlážděné matně karmínovými cihlami a stoupající až k obrubě oken rozesetých těsně pod rovným stropem, jimiž do interiéru pronikalo běžné, jen trochu zešeřelé denní světlo. Žádné vitráže jako v jiných kostelech.

A lidé? Většinou žádné babky, ale lidé ve věku Kájových rodičů, někdy trochu starší, někdy trochu mladší, někteří v džínách a bundě, někteří v šedivém obleku, některé dámy v kostýmku nebo v šatech. Trousili se neuspořádaně celou chrámovou lodí, sem a tam, hlavně vzadu, jako by sem omylem zabloudili, jako by něco hledali, na něco si vzpomněli, na něco zapomněli, sedali si a vstávali, přicházeli a odcházeli. Na kněžiště téměř nedohlédl, bylo až na druhém konci nekonečné lodi; rozeznával tam jen nějaké postavy v ornátech, jak přicházejí, stojí, sklání se, občas klečí a něco říkají. Co, tomu nebylo moc rozumět. Uvnitř byl lomoz, hučení, huhlání a zvuk od kněžiště se přenášel nekvalitními reproduktory, umístěnými na cihlových stěnách, z nichž chrčely podobné zvuky, jaké někdy slýchal na pražském Hlavním nádraží, když čekali na jesenickou babičku.

„Drazí přátelé – chrrr – Kristus – chrrr – odpuštění hříchů – chrrr – na věčnost – chrrr – modleme se – chrrr – Pán s vámi – chrrr – vzhůru srdce –,“ šuměly reproduktory dunivě syčivým hlasem.

Lidé v kostele jako by tomu nevěnovali moc pozornost.

Otec se postavil hned vzadu vedle věčně se komíhajících lítacích dveří, matka stála opodál a Kája se opíral o stěnu. Přes trousící se davy lidí nebylo téměř nic vidět. Proč sem ti lidé chodí? říkal si Kája. Do venkovských kostelů chodily babičky jako ta jeho pražská se modlit, to bylo jasné, chodily tam za nadpřirozenem, za bohem, který jim nějak vládl. Nebo kterému vládly ony, možná taky trochu. Vždyť pražská babička jednou mluvila o nějaké silně věřící paní, kterou prý bůh poslouchá na slovo. Ale tady to nechápal. Ti lidé se tvářili nevšímavě, netečně, nezúčastněně, někdy zasněně, někdy afektovaně, občas pozoroval vedle sebe dámy na vysokých podpatcích, jak hledí strnule a s jakousi hrdostí před sebe a pak si obřadně klekají. Modlitby ani liturgické texty skoro nikdo neopakoval, a pokud, nebylo tomu rozumět. Huhlavé šeptání bez artikulace.

„Karle,“ zašeptala matka směrem k otci. „To už je po pozdvihování?“

„Vy zas ani nevíte, co je to pozdvihování,“ zasyčel otec, aniž by se na matku otočil. Kája nevěděl, zda otec matce vyká, nebo zda mluví na ně na oba. On tedy určitě nevěděl, co je pozdvihování. Zajímalo by ho to, ale bál se otce i matky zeptat. Věděl, že by to bylo nepatřičné a že by asi vyvolal otcovu, ale i matčinu nevoli, možná i hněv. Ale že by to nevěděla ani matka?

„Před přijímáním půjdeme,“ zašeptal otec kamsi směrem k matce.

Z reproduktorů cosi ševelilo a huhlalo. Kájovi se občas podařilo zaslechnout i celé části vět: „Ale Kristus tu není pro ty, kteří – ve víře mělcí – pro něž mše svatá je – formalitou – dálostí – mělcí – kteří z vás – kolik z vás – jen jednou za rok přijímají – svátostem – nebuďme vlažní – nechodí vůbec ke svatému přijímání – “.

Co je přijímání, to už Kája pochopil. Byla to ta nekonečná fronta, do níž se zařazovali lidé sedící v předních řadách před koncem mše, aby se pomalu posouvali směrem ke kněžišti, a kněz jim pak něco asi dával. Naštěstí se do té fronty řadila zhruba jen asi desetina z lidí, co v kostele byli. Kdyby tam stáli všichni, bylo by to ještě větší nekonečno a mše by nekončila v deset, ale v jedenáct. Ale to už měla začínat další. Rodiče k přijímání nechodili. Ale pražská babička ano, viděl ji jednou vstát a jít čekat do té fronty, když ho vzala s sebou do kostela. To už bylo dávno, ještě než začal chodit do školy.

Kája na chvíli, kdy se začne fronta tvořit, už nedočkavě čekal. V tu chvíli otec totiž většinou pokynul, že půjdou z kostela pryč. Ale tentokrát ta chvíle přišla dřív. Otec se natočil k matce a cosi jí šeptal a pak se oba tiše otočili směrem k lítacím dveřím. Následoval je. Dneska bylo všechno rychlé.

Byli venku. Oddychl si. Teď by se mohl rodiče pokusit přemluvit, aby jeli na výlet. Ale kdo ví, jak to dopadne, jelikož od včerejšího večera už byli spíše naštvaní. Ta peripetie se sierrou jim asi na náladě nepřidala. A ráno, když otec nemohl na náměstí Jiřího z Poděbrad najít místo k parkování, zuřil a volal: „To je šlendrián! Oni tady nenechají už ani jediné volné místo k parkování! Schválně aby se u kostela nedalo zastavit! A když to zaparkuju na trávník, tak mě odtáhnou!“

Asi by bylo správné zřídit před kostelem jedno obrovské parkoviště. Kam by se ale poděl parčík na náměstí, říkal si Kája. No ale bylo by kde parkovat a tatík by byl možná spokojený.

„Vždyť je to marasmus,“ řekla na to matka. „Vždyť víš, Karle. Ten marasmus je všude.“

II.

Neodvažoval se rodičů na nic ptát dřív, než nasednou do auta. Včerejší slunečné počasí bylo to tam. Venku poprchávalo a obloha se zaklenula do souvislé šedošeré klenby mračen. Šedé, oprýskané, otřískané činžáky v ulicích, kdysi patricijské bytové domy v pražské nejlepší čtvrti, neogotické, neorenesanční, s visutými balkony, arkýři a věžičkami dotvářely šedivou vlhkou klenbu do kulis potemnělého, nenasvíceného, banálního a trochu ponurého jeviště. Prošli promáčenou ulicí a po chodníku míjeli z jedné strany řadu diagonálním směrem zaparkovaných aut, čnějících z ulice na chodník svými kapotami, a z druhé strany zející vchody do činžáků s oprýskanými masivními dvoukřídlými dveřmi, kdysi mohutnými, vyřezávanými, zdobenými, s mosaznými veřejemi, dnes často vypadlými z pantů, jejichž mosazné kliky již někdo v polovině případů vyměnil za bakelit.

Simca stála na rohu ob jeden blok od náměstí s kostelem. Nasedli. Když za nimi zaklapla dvířka a otec nastartoval, věděl Kája, že teď je první vhodná, ale současně asi poslední reálná příležitost přemluvit rodiče k výletu. „Co budeme dnes dělat?“ vychrlil ze sebe. „Co kdybychom jeli někam na výlet?“

Tatík sedící za volantem, přeřadiv na vyšší rychlost a zapaluje si cigaretu, se pousmál: „A kam by sis tak představoval výlet? Máš už něco v pácu?“

Znělo to dobře. Přívětivě, potěšeně a nadějně. Zdálo se, že tatík touží též někam uniknout.

Ač věděl, že to bude znít jako nesmysl, nezadržitelně z něho vyšlo: „Co kdybychom navštívili městskou památkovou rezervaci Levoča?“ V tu chvíli si vzpomněl na Perinbabu. Čeká tam na něj. Příští sobotu ho tam bude čekat a bude se tam muset nějak dostat. Co kdyby? Tohle by byla jedna z variant, přemluvit rodiče k výletu do Levoči. Ale v hloubi duše dobře věděl, že takový návrh nemá šanci být přijat.

„Cože? Kam?“ zeptal se otec pobaveně.

„Kamže chceš?“ opakovala matka.

„Do Levoči, jsem myslel,“ odpověděl znejistěně.

„Slyšíš to, tatíku?“ otázala se matka znepokojeným hlasem. „Co si to dítě vymýšlí? Do Levoči? Levoča? Kde to je, prosím tě?“

„Levoča je přece na Spiši,“ odpověděl Kája pohotově. „Středověké město založené původně německými osadníky. Městská památková rezervace.“

„Á – ty myslíš Levoču na Slovensku? Tatíku, to dítě se zbláznilo. Asi je po tobě,“ pronesla matka dosud ještě znepokojeným, ale vzhledem ke zjevné absurditě návrhu již o něco klidnějším hlasem. Kája v duchu zalitoval, že návrh nepřednesl před tatíkem zvlášť, ale vzápětí mu došlo, že až do Levoči by jim dvěma samotným matka stejně jet nedovolila.

„Cha, taková dálka!“ zavýskl si otec. „Tam bychom nedojeli ani do večera. Vždyť bychom tam přijeli ráno, prosím tě, a zítra ráno musíš do školy!“

„Je to ani ne sedm set kilometrů,“ odpověděl Kája znalecky. „V Brně jsme po dálnici za dvě hodiny, pak dvě hodiny do Trenčína, Povážím do Žiliny to bude další hodina a půl a pak – “

„Už se zklidni,“ přerušil ho otec. „Do Levoči nepojedeme. Je to moc daleko.“

„Tam okolo Levo-oči, tam sa voda to-očí,“ zanotovala matka trochu patetickým hlasem.

„Vždyť jsou to Uhry!“ přerušil ji otec. „Vždyť je to cizí země! Horní Uhry! Vždyť už jsme tam byli v létě na dovolené.“

„Ale ne v Levoči,“ namítla matka. „Nebo jsme tam snad byli?“

„Cha, Levoča,“ poučil je otec. „Vždyť je to staré německé město. To vás ve škole neučili?“ Kája se trochu zarazil, jelikož před chvíli přece říkal, že to město založili původní němečtí osadníci. „Cha,“ pokračoval otec. „Tam žili Sasíci, saské městské právo tam měli a slovensky neuměli ani slovo! Možná pár slov maďarsky, ti vzdělanější z nich, a latinsky uměli! Kdepak slovensky! Kdepak nějací Slováci!“

„Vždyť se o tom zpívá v té písni,“ namítla matka. „Tu vymysleli tedy Sasíci?“

„Cha,“ zasmál se otec. „Tu si vymyslel víš kdo? Víš? Komunisti. Protože komunistům se holt líbí folklór, písně prostého lidu.“

„Ta píseň asi vznikla v nějaké slovenské vesnici poblíž Levoči,“ řekl moudře Kája.

„Tak, to je možné,“ připustil otec. Byl očividně v dobré náladě, nehádal se s ním ani ho nepoučoval, asi jelikož jemu se taky chtělo někam na výlet. Ale Levoča neprojde. To už věděl. Bohužel ani příští víkend. Bude muset vymyslet jiný způsob, jak se tam dostat.

„Ho, bratia Slováci,“ povzdychla si matka. „Šak nás zradili v osmatřicátým.“

„Snad v děvětatřicátým,“ opravil ji otec. „To se přece dalo čekat,“ pokračoval. „Vždyť vám to pořád říkám. Jsou to Uhry, Horní Uhry! Jakýpak Československo? To jen Masaryk si myslel, že z toho udělá Československo! A teď komouši. Když se jim nepodařilo připojit Slovensko k Sojuzu,“ dodal.

„Ale Štefánik bojoval s Masarykem za Československo,“ namítla matka.

Otec už nic neříkal. Bylo cítit, že každý z rodičů si myslí dál svoje. Ale Kája nechápal, co přesně vlastně. Matka pustila autorádio.

Z reproduktorů zazněl nesmlouvavý, ječivý a provokativně výrazný zpěv: „Chrá-áň, si chrá-áň, tie krásne bláznovstvá-á, z kto-rý-ých si ná-ám ešte nevyrástla –.“

„Co nám to tady hrajou?“ zeptal se otec napůl nakvašeně, napůl šokovaně. „Vy tomu rozumíte?“ dodal směrem k matce.

„Toho kdybys viděl, Karle,“ odpověděla matka s dotčenou, ale laskavou ironií, „tak bys ještě pochválil Karla Gotta. Ten se aspoň umí obléct. Tohle je nějakej Slovák. Nagy se jmenuje, nebo tak nějak. Viděla jsem ho v televizi. S hárem, celej odrbanej, rozumíš, s kytarou tam křepčil v televizi, rozumíš, v televizi. Úplně mladej.“

„Divím se, že jim tohle komunisti vůbec dovolej,“ poznamenal otec. Znělo to trochu tak, že otec by nikomu takhle vystupovat rozhodně nedovolil.

„Viď, Karle,“ přisadila si matka. „Ale Slovákům to dovolej. Vždyť Slováci nám holt vládnou,“ dodala. „Husák. Ale Husák a Gott se aspoň umějí obléct. Náš soudruh prezident Husák a Karel Gott jsou jediní dva lidé v celé republice, kteří si dovedou nechat ušít padnoucí oblek. Šijí u Adama.“

„No tak Gott na to asi má,“ utrousil otec. „Ale kdo šije nejvyšším komunistům, bych taky rád věděl.“

„U Adama, u Adama šije,“ poučila ho zasvěceným hlasem matka. „Husák a možná ještě pár dalších. Říkala mi to Svobodová, ví to přímo od Gotta, když k nám Gott přišel pro právní rady. Je to marasmus,“ rozohnila se.

Kája je přerušil: „A kam tedy pojedeme na ten výlet?“

„Tak dej ještě nějaké tipy, ale blíž u Prahy. Ne aby to bylo na Moravě, rozumíš? Natož někde v Tatrách!“ vybídl ho otec.

Kája se rozhodl už nic neriskovat a raději přednést přijatelnou variantu. „Tak Tuchoraz. Tvrz Tuchoraz. Je to poblíž Prahy při výpadovce na Kolín,“ řekl trochu zklamaným hlasem. „Maximálně třicet kilometrů.“

„To by šlo,“ odvětil otec hlasem se stopou pochvaly za Kájovu rozumnost. „Tam vás můžu vzít.“

III.

Míjeli, jako už i včera, nekonečné řady šedivých jednopatrových předměstských domů s malými zahrádkami či dvorky rozeseté podél státní silnice č. 12, vedoucí z Prahy Polabskou nížinou směrem na Kolín. Ale Kája už v autě nebyl. Vzpomněl si na výpravnou barevnou publikaci Levoča, mestská pamiatková rezervácia, již si přivezl minulý rok jako suvenýr ze školy v přírodě a jíž si někdy listoval, když už se mu nechtělo číst. Vydalo ji Východoslovenské vydavateľstvo, národný podnik, Košice a koupil ji v prodejně upomínkových předmětů, když byli se školou na výletě v Levoči. Za třicet šest korun, podstatnou část kapesného, jež mu tehdy rodiče na celou třítýdenní školu v přírodě dali. Ale nelitoval. Počínaje obálkou, celou zahalenou do barevné fotografie středověkého města s opevněním na pozadí polí, luk a remízků v různých odstínech v sinostříbrné hnědi, se stříbrným nápisem LEVOČA vyvedeným velkým, ale nenápadným písmem, aby nerušilo pohádkový majestát portrétu města, přes fotografie renovovaných renesančních městských domů s mázhauzy, gotického kostela s oltářem od majstra Pavla a zdobné radnice s arkádami po závěrečnou silhuetu zasněžených Tater na poslední straně ho ta kniha dokázala v mžiku přenést do kouzelného světa mimo tento věk a čas, světa vzdáleného, ale světa, kam tak nějak přesto patřil.

Stál na opraveném úseku levočských městských hradeb. Byl zářný zářijový den. Hleděl z hradeb směrem na západ na náhorní plošinu Spiše, na níž se střídala zoraná hnědá pole se zelenými lučinami a výběžky hor a lesů, jež po pravé straně přecházely v nekonečné modrozelené pásmo Levočských vrchů. V dáli všudypřítomná silhueta tatranských štítů, kamenných, nedostupných, ostrých a rozeklaných. A ještě dál v mlžném oparu se halila další zelená horstva, Nízké Tatry a další hřebeny a hřebeny. Z tamtoho nedohlédnutelného kraje za devatero horami a devatero řekami možná více, Kája pocházel, tam někde za obloukem zemského zakřivení, v dálce sedmi set kilometrů leželo hlavní město Praha, šedivé, omšelé, enervované, depresivní, a přesto tak nějak vznešené. Ale vznešenější, půvabnější a kouzelnější byla Levoča a kraj, který před sebou viděl.

Ale – ale byl tu někdo ještě vznešenější, kouzelnější, půvabnější, neskonale půvabnější, až přechází dech a zrak. Někdo, kdo ho očaril. Perinbaba. Nebylo místa na kochání se krajinou a na myšlenky na domov. Odkud přece chtěl utéct. Bylo třeba přemýšlet, jak se dostat k ní, za ní, za Perinbabou. Toto byl jeho jediný cíl, poslání a jediný smysl jeho života.

Letmý nápad, že si vezme taxi, hned opustil jako bláhový. Kde by na ně vzal? Otočil se a svižným krokem kráčel z hradeb směrem na jih k autobusové zastávce a k nádraží. Levočou procházela státní silnice č. 18, vedoucí z Prešova do Popradu, do Žiliny a pak přes Moravu až do Čech, ale pak tu byla ještě jedna silnice, od města směrem na jih do Spišské Nové Vsi. K té mířil a v místech, kde končila zástavba, zkoušel stopovat. Pokud se nezadaří, zkusí ten autobus, ale měl štěstí. Záhy mu zastavila zánovní Škoda 105.

„Kamže máte namierené, mladý pán?“ zeptala se ho neidentifikovatelná silhueta za volantem v šedivé kapuci, s neoholenými vousy a drsným obličejem.

„Potřeboval bych –,“ hlesl Kája opatrně a trochu s obavami, že vzbudí nedůvěru již tím, jak promluví česky. A pokoušet se o slovenštinu se neodvažoval. „ – na Letanovský most.“

„Neviem, kde je taký most.“

„Letanovce,“ vyhrkl Kája. „Vezměte mě do Letanoviec.“

Zarostlý kapucín za volantem se trochu zachmuřil. Ujížděli za burácejícího zvuku motoru kvapnou sedmdesátkou z táhlého pozvolného kopce mezi poli směrem ke Spišské Nové Vsi. „Však áno,“ vyhrhlal se sebe muž. „Do Letanoviec ťa môžem vziať.“

Zamyslel se, zatímco Kája se modlil, ať nad ničím nepřemýšlí a na nic se ho neptá.

„A odkiaľ ťa sem nohy zaniesli? Či ťa vietor až z Čiech privial?“

Kája polkl, ale zachoval duchapřítomnost. „Býva tu moja krstná,“ pronesl slovensky větu, kterou se naučil od Perinbaby. „Rodičia sú z Prahy.“

Snad zněl přesvědčivě. Řidič se ho už na nic neptal. „Stačí, keď ťa zaveziem na kraj Letanoviec? Ďalej už hádam cestu nájdeš,“ zahuhlal.

„Áno, áno,“ vydechl Kája s úlevou. „To mi stačí. Cestu ďalej už poznám.“

Řidič zabočil na špatně udržovanou, úzkou asfaltku s mnoha výmoly, až zastavil před zářivě bílou cedulí dopravního značení, na níž se vyjímal černý nápis „Letanovce“.

Kája si oddychl, když vystoupil. Celou cestu trnul, že se ho neznámý muž bude ptát na jeho rodiče, rodinu, nebo na tu „krstnou“, kterou si vymyslel, nebo že ho dokonce odveze někam k příslušníkům Veřejné bezpečnosti. Ale nestalo se tak. Muži za volantem bylo zřejmě všechno skoro jedno a Kájova přítomnost na Spiši ho, na rozdíl od Káji samotného, nijak neznepokojovala.

Najít cestu k Letanovskému mostu bylo snadné. Prošel celou vesnicí a vydal se po červené značce táhlým stoupáním opuštěnou, již téměř nesjízdnou silnicí pokrytou zbytky asfaltu směrem k místům, kde obzor byl lemován lesem. Dál pokračoval lesní cestou, jež prudším už svahem klesala do údolí Hornádu. Nemýlil se. Již z dálky rozpoznal místo, kde ji naposledy uzřel.

Na mostě stál trochu zpocený a zadýchaný, opíraje se o zábradlí s pohledem pohrouženým do strmících vod a kamenů Hornádu. Tak toto je cíl? Toto už je samotný cíl? ptal se sám sebe v opojení již ze samotného místa posvěceného již napořád tím, že ji směl tady spatřit. Jako by nic víc už nechtěl, nemohl si ani přát, než být tady, na místě, kde ji naposledy potkal, kde zanechala své stopy. Od koryta řeky povlával vlhký větřík a příjemně mu čechral trochu přerostlé vlasy nad čelem, až v okouzlení přítomným okamžikem na chvíli zapomněl, proč tu vůbec je. A když si to uvědomil, pocit blaženosti, jenž ho zaplavil, mu skýtal jistotu, že se tu Perinbaba musí odkudsi vzít.

„Prišiel si skôr, ako som čakala.“ Hlas za ním se rozezněl jako zvony v jeho srdci a zpíval jako šumící vlny Hornádu a zakrslé borovice na skaliscích nad ním.

Chvíli nevěděl co říct. „Přišel jsem, abych tě směl doprovázet,“ pronesl, otočiv se a zahleděv se s bušícím srdcem do zasněných, siných, odhodlaných dívčích očí. „Tak ma sprevádzaj,“ řekla jen a vyběhla přes most směrem k louce a svahu na protější straně řeky. Běžel poklusem za ní.

„Budeme sa naháňať?“ zeptala se ho. Odkouzlila se tím trochu, tou dětskou, vlastně tak banální otázkou, ale současně se mu přiblížila. A tím zase stoupla. Přiblížili se oba. Ztrácel ostych.

„Jo, na babu hrát umím,“ ujistil ji.

Na nic nečekala a plácla ho jemně, ale beze stopy bázně či ostychu a pevně přes rameno, ještě než to dořekl. A utíkala po louce. Vyběhl za ní. Karmínové kamaše, jež jí obepínaly štíhlé nohy, se ve vysoké trávě prolínaly s Perinbabiným zvonivým smíchem. „Tak ma chyť! Chyť si ma, chyť!“ rezonovala zvonkohra z lučin. Běžel za ní. Nebylo lehké ji chytit. Pokaždé, když ji už téměř dostihl, změnila směr běhu, točila se a skákala kolem něho prudčeji, než se Kájovi točila hlava. Když po ní vztáhl ruku, smích se ozýval z druhé strany louky zpoza polámaných svlačců. „Chyť si ma, chyť,“ škádlila ho. Smála se. Byla s ním šťastná, cítil to. Byla šťastná, že si ho může takhle dobírat.

V tu chvíli věděl, že ji chytí. Dokáže to. Spíš ji nedokáže nechytit. Ona to přece taky ví. Protože je muž. Je přece jen o něco silnější a rychlejší a – a ona na to čeká. Ale jak na to? Na škole v přírodě vyhrál závody v orientačním běhu. On, který byl s tělocvikem na štíru. Běhání a skákání do kopce mu šlo, v tom ho málokdo předhonil. Musí ji nasměrovat z louky na tu pěšinu stoupající příkře po skalnaté stráni směrem do lesa. „Poběžíme nahoru po červené značce, pojď!“ křikl za ní. „Tam po pěšině,“ dodal a máchl rukou směrem ke klikatící se stezce. Skočila mu na lep a rozeběhla se tím směrem.

Z pěšiny nebylo kam uhnout. Stoupala v serpentinách mezi borovicemi, jejich mohutnými kořeny prorůstajícími horským svahem a bělostnými vápencovými skalisky někam vzhůru, kde se zužovala boční roklina. Dal se do rychlejšího běhu a přeskakoval kořeny, občas si zkrátil cestu přes cíp serpentiny jediným skokem. Jen co noha dopadla, druhou už měl o skok dál. Blížila se kvapem. Tady nemohla měnit směr a do kopce tak rychle utíkat neuměla. Ještě pár skoků a sápal se po ní, sahal po rukávu její světlemodré šusťákové bundy, až ji pevně chytil. Nejdřív rukáv bundy, pak i paži. Rozesmáli se oba jediným zadýchaným, uříceným a voňavě ševelícím smíchem. „Mám tě,“ zvolal vítězně.

Zastavili se. Podíval se jí do očí. Oba přerývaně dýchali. A jejich tváře se nezadržitelně blížily k sobě.

IV.

„Tak kudy se tam jde?“ přerušil ho rázný otcův hlas. „To žádnej neví,“ odpověděl si otec sám.

Simca už stála. Z větší části své výšky zacloněná omezeným průzorem čelního skla, čněla v dálce kdesi za plotem neomítnutá, kamenná stěna středověké věže, z jedné strany zakrytá zelenožlutými listy stromů, jež vyrůstaly z prázdna někde poblíž. Kája vystoupil z auta a rozhlédl se. Věž tvrze nebyla vidět o moc lépe. Přiblížení se k ní bránil plot a uzamčená brána před štěrkem vysypanou cestou svažující se z mírného kopce od hlavní silnice hustou alejí směrem k věži. Nikde žádný nápis, informující o otvírací době a cenách vstupného. Na místě, kde stáli, bylo z jedné strany ještě pár venkovských přízemních domků za chatrnými úzkými ploty. Z jednoho z nich teď vyšel obtloustlý muž s brýlemi v montérkách.

Kája neváhal ani chvíli, jelikož každá vteřina čekání by mohla navodit otcovu, nebo i matčinu nevoli. „Dobrý den, promiňte, kde je vstup do tvrze Tuchoraz?“ zeptal nepřeslechnutelným hlasem vesničana. Ten se pomalu otočil a překvapeně na něj hleděl; jeho vyvalené břicho mířící ke Kájovi jako by chtělo podtrhnout nepatřičnost jeho otázky a jejich přítomnosti na tomto místě.

„Koho hledáš? Tuchoraz? No to je tady, číst už umíš, ne?“ pronesl muž v montérkách, máchaje paží směrem k ceduli dopravního značení s nápisem „Tuchoraz“ asi 50 metrů za autem.

„Ale kde je tu tvrz?“ nevzdával to Kája.

„Cože??? Jaká tvrz?“ tázal se muž a chvíli na něj civěl. Kája nevěděl co říct. „Jo, ty myslíš hrad?“ vyšlo po chvíli ze zavalité, špinavě modré silhuety.

„Mám na mysli tvrz Tuchoraz. Je ve správě Středočeského muzea a měly by tam být prohlídky,“ odpověděl precizně Kája.