Tajemství

Tereza Dobiášová

Tajemství

Neskutečný příběh Svaté Anežky České

JOTA/2021

© Tereza Dobiášová, 2021

© Ilustrace Petr Nikl, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-947-7
ISBN mobi 978-80-7565-948-4

Tento příběh vyprávím stejně, jako kronikář Kosmas sepisoval své příběhy, které mě ve škole učili přijímat jako historickou pravdu, i když to vlastně byla jen pravda vítězů své doby.

… Ale co když se ty příběhy odehrály jinak? Co když v sobě mohou uchovat i „jinou“ pravdu?

Vyprávím příběh ženy ze stránek české historie, ale vyprávím ho ne jako historik, ale jako žena, která se snaží porozumět jiné ženě: Anežce.

Je to příběh země ze srdce Evropy, takový, jaký jsem ho odečetla ze života kolem sebe mezi lety 2018 a 2021.

Tak, jak ho vyprávím, se asi nemohl stát.

… Anebo snad…?

Kdo ví?

Td

Prolog

Seděla u okna, v šedivém ránu, kdy za okny padal sníh. Mátožné vločky se potácely vzduchem. Druhá polovina ledna. I vevnitř byl chlad. Tady byl stále chlad. Sestry ji nerušily. Myslely, že rozjímá. A ano, bylo to tak, rozjímala a byla šťastná, že jí nikdo do myšlenek nenahlíží. Rozjímala nad cestou, kterou opustila, nad světem, který odmítla. Nad světem, který se svými sestrami nemohla sdílet, ať jí byl sebevíc drahý.

Dnes v noci znovu uviděla nad klášterem sovu. Byla sama ve své komnatě, byla hluboká noc a ona šila.

Náhle jako by ucítila závan vzduchu. Jiného vzduchu – vzduchu z kopců za řekou.

Zvedla hlavu a uslyšela zašustění křídel. Uviděla obraz sovy za oknem. Slyšela zahoukání. Blízko, velmi blízko.

Zavřela oči a zadržela dech. Za očními víčky viděla siluetu sovy, jak klouzá tiše nad spícím městem, jak klouzá ze zeleného kopce nad městem. Věděla, odkud letí, věděla, že letí za ní. Věděla, že ji volá. Věděla, že chce, aby za ním přišla.

Kdyby nepřiletěla, čekal by ji den šedivý jako celá řada jiných dní, strávených v modlitbách, v práci, službě. Dívala se na svoje dlaně. Už to nebyly dlaně šlechtičny.

Zbrázděné vráskami, rozpíchané od jehel, na levé ruce jizva od popálení. Ztrácely tvar mandle, pozbývaly jemnost perly. Dívala se na ně a myslila na něj. Na toho, kdo ji volá. Nelitovala. Ničeho.

Věděla, že když se rozhodne jít, když řekne, že musí jít ke dvoru, nikdo ji nezastaví, je abatyší tohoto kláštera. Hluboko v srdci věděla, že musí jít.

Zahalila se do pláště a v prstech držela smotek staré špinavé vlny, ve které byla zamotaná ptačí peříčka. Spěchala. Nepřála si vzbudit pozornost, ať se sestry neptají, ať se neohlížejí. Chtěla odejít bez povšimnutí.

Utíkala ulicemi.

Přeběhla most a jak běžela, cítila, jak odněkud z hlubiny v ní stoupá něco, co si v klášteře, mezi sestrami, nedovolila poslouchat.

Stoupala po úbočí kopce. Vysoko, až mezi stromy.

Znala cestu.

Stromy jako by ji vítaly. Jako by se před ní otevíraly.

Došla až do místa, které kdysi tvořilo střed posvátných hájů – do roklinky pod vrcholem kopce, do laskavé náruče uprostřed stromů.

Těžko popadala dech. Konečně byla sama, tady.

Padla na kolena a rozplakala se.

Mezi větvemi na ni padaly sněhové vločky a mísily se s jejími horkými slzami. Klečela na ledové zemi a štkala. Plakala, jak by nebyla schopná plakat mezi sestrami, jak by nebyla schopná plakat v paláci. Slzy se jí draly až hluboko z břicha.

Pak, slabá a unavená, se stočila k zemi. Čelem se opřela o zem a tiše se modlila – anebo možná prosila o setkání. Tiše zpívala. Ke stromům, jelenům a sovám, k bytostem té hory.

Pak se jí zdálo, jako by ji objal. Jako by ji zezadu objal a opřel si ji o sebe.

Ne Kristus, ale ten jiný bůh. Bůh s malým „b“, jestli mu tak vůbec smí říct. Mužská bytost náležející lesu. Napůl muž, napůl beran. Tvář člověka pod beraními rohy. Hruď muže a nohy berana či kozla. Dlouhý ocas opice. Jeho krev je zlatá. Je to bůh z listí a stromů. Pán tohohle kopce.

Stulila se v jeho náručí. Neuměla zastavit proud svých slz.

Byl by to podivný obraz. Kdyby ji někdo sledoval z dálky, tu ženu, tak mocnou, tak silnou a tak přesvědčivou – královnu srdce svého lidu – a náhle tak bezbrannou, samotnou v lese, v místě kdysi zasvěceném prastarým bohům, daleko od víry v Krista. Jako by ji objímal obrovský muž. Jako by ji líbal. Hrál si s ní jako s peříčkem. Byla daleko od světa kostelů a duchovních bratří. A přece: opravdu tak daleko?

Kdo může soudit, co se odehrává v duši a v srdci, v krajině, která je příliš vzdálená krajině lidských slov? Kdo může soudit, jaká je pravá podoba boha? Koho je správné a nesprávné milovat?

„Už nechci odejít,“ šeptala. „Už nechci odejít. Chyběl jsi mi.“

Svět lesa jí šeptal do ucha, zatímco ji hladil a tišil: „Nebyla jsi tu dlouho. Máš strach sem jít? Máš strach s nimi mluvit o tom, kam jdeš…? Mlčíš. Je to tak. Vím.

Ale všechno je správně, i když to bolí. Tady a teď to nemůže být jinak. Jsme spojeni, ale nepatříš k nám, k našemu osudu. Víš to. Víš to už roky. Přesto: ty jsi ve mně a já v tobě. Jako světlo a stín. Jako začátek a konec.

Bolí spojovat světy. Přesto to musíš udělat. Smiřovat nás s lidmi. Udržet úctu. Musíš se vrátit brzy na cestu lidského osudu. Tam musíš hledat svoji cestu. Smiř nás s člověkem.“

„Miláčku můj, beránku boží,“ šeptala dokola.

Než usnula.

Když otevřela oči, z každé strany se k ní tiskla jedna laň. Zahřívaly ji svými těly.

Přestalo sněžit. Mezi mraky a prázdnými korunami stromů se prodralo až k ní několik slunečních paprsků. Světy lesa, slunce a hvězd se ji snažily zahřát. Jen otevřela oči, cítila teplo z boků zvěře, její dech.

Laň se jí dívala přímo do očí. Za nimi hloubka nepopsatelných věků, hloubka nekonečného řetězce dní, bytostí provázaných dohromady zákony přírody. Dívaly se jedna druhé do očí, jako by jimi mohly mluvit. Jako by si vyprávěly o světech, které znaly i které jen tušily.

Ta druhá jí olízla zezadu tvář. Anežka se musela zasmát.

Laně se lekly, vstaly a odběhly. Slunce svítilo. Protáhla se, vstala a očistila si plášť. Jako by ji pozorovaly tisíce očí. Poděkovala jim v duchu za bezpečí. Svět, který k ní mluvil, jako by se uzavíral. Oči laní zhasly. Světlo rána zmizelo.

Bylo zvláštní, o kolik se cítila bezpečnější tady než mezi lidmi. Jako by opravdu v určitém smyslu patřila víc sem než na hrad nebo dolů do města. Ale přesto byl čas se vrátit.

Obešla údolí mezi Petřínem a Svinským vrchem. Z lesa vyšla pod Strahovský klášter. Oba kopce se tu spojovaly, jako když se ruce sejdou v srdci, uprostřed náručí. Chladné sluneční paprsky si prorážely cestu pod šedivým nebem. Lehoučký sněhový poprašek zas všechno očistil. Navrátil světu jeho nevinnost.

Anežka stála pod Strahovským klášterem, na hranici světa lesa a světa lidí. Zastavila se a ještě jednou se dívala zpátky.

„Žehnám ti, tajné místo v mojí duši… Žehnám vám, bytosti lesa… Žehnám tobě, lásko mého srdce. Žehnám tobě, který jsi ve mně nechal rozhořet největší, nejmohutnější oheň… Žehnám vám… tady v samotě tohoto sněhem posvěceného rána, aby vás člověk, i ve své nenasytnosti, hlouposti a slepotě, ušetřil. Nechť i moje duše tu může žít dál.“

Rozhlédla se, jestli ji nikdo nevidí, a poklekla a políbila zemi.

Pak se vrátila do světa lidí a ke svým sestrám – v mlčení.

1.

Vstup do života

Toho dne slunce vyšlo nad Prahou do mlžného růžového oparu a zdálo se být obrovské, skoro na dotek blízko, a zlaté tak, jako by právě vypadlo z kovářské výhně.

Hrad ještě spal. Jen v jedné z komnat směřujících na jih, v komnatě královny Konstancie, dvě ženy, spojené řadou společně prožitých let, světily první ranní mši za nově narozené dítě. Pod okny vrkali holubi. Oblohu křížily vlaštovky.

Narodilo se tiše, bez pláče, námahou dvou žen, které k porodu pracovaly v tichosti, aby nenarušily píseň narození poslední dcery českého krále Přemysla Otakara I. Obě věděly, že je to jeho dítě poslední.

Psal se rok 1211. Král Přemysl Otakar I. završoval dílo svého života. Bylo mu přes padesát let a jeho země vzkvétala. Prošel roky bojů o český trůn, roky, kdy zápasil o to, aby papež, císař a celá urozená Evropa uznali dědičná práva jeho a jeho potomků na český trůn. Nyní se vše, oč usiloval, naplňovalo. I jeho ženě, královně Konstancii, druhé manželce českého krále, život konečně dal to, po čem dvanáct let, které strávila z části po jeho boku, z části v samotě, aniž by byla jeho právoplatnou manželkou, toužila. První králova manželka, Adléta, toho roku zemřela a Konstancie byla konečně uznána jako manželka krále. Královna.

To dítě, které se teď dralo na svět, bylo ze všech jejích šesti dětí první narozené v královské posteli. To dítě bylo pro ně pro oba jako pohlazení od Boha, konečné potvrzení správnosti jejich životní cesty.

Když se Konstancie dívala do jeho trpělivých a odvážných očí, viděla únavu muže, který už ze sebe vydal vše, co měl. Ta holčička, která teď v jejím náručí, s očima zavřenýma, ještě putovala po neznámých světech, bylo to poslední, co mohl ještě své ženě a svému království dát. Věděla to a o to víc milovala holčičku na svých prsou, tichou tak, jako bylo slunce v úsvitu.

Nejbližší přítelkyně let jejího manželství, průvodkyně bolestí, chůva jejích dětí, cizinka, která přišla do Prahy společně s ní, Fenela, seděla na pelesti její postele. Všechna krev již byla umyta. Dítě i matka zářily čistotou v bílém prádle. V krbu hořel pokojně oheň.

„Jsi požehnání své matky,“ promluvila Fenela k dítěti, „která čekala tolik let, aby se stala královnou. Stejně jako jsi požehnání téhle země. Požehnání, které smiřuje to, co odešlo, s tím, co je, s tím, co bude. Stužka, která sváže minulost s přítomností a budoucností.“

Mluvila tiše, přesto byl její hlas v klidu rána jasný a znělý.

„Přicházíš ke své matce v čase odměny za vše její čekání a za všechnu její trpělivost. Jako předrahý poklad jejího života. Jako poklad završení jejího díla, které vložila do českého království.“

„Ať si tě jako takovou dokážu hýčkat, milovat, objímat. Ať nikdy nezapomenu na tuhle chvíli a na to, jak jsi mi drahá,“ Konstancie držela holčičku v náručí a hladila ji po hlavičce.

Fenelu zasáhl chlad. Přihlásila se předtucha, ze které jí naskakovala husí kůže.

„I když ses tu nenarodila a nevyrostla tu, Konstancie,“ oslovila královnu, „i přesto vše, co máš, v ní vkládáš v tuhle zemi.

Narodila se jako požehnání této země. Ale požehnání může bolet toho, skrz koho přichází. Velká naděje v časech temnoty má svou velkou cenu, kterou je třeba zaplatit. Jednou bude jako světlo, které provádí tmou. Jako paprsek, který provede ty, již budou hledat světlo. Paprsek slabých a opovrhovaných. I pro ně budiž paprskem naděje, Anežko, protože jsi přišla jako odměna za roky v opovržení a samotě. Budiž královskou dcerou slabých a nemocných, královskou dcerou těch, co čekají na odpověď. Královskou dcerou těch, co byli zapomenuti a co jsou beze jména. Budiž pro ně požehnáním, stejně jako jsi požehnáním pro svou matku.“

Konstancie pohladila holčičku po hlavě.

„Zvláštní slova, Fenelo. Víš, kde se v tobě berou?“

„Ne, má paní.“

Královna se zahleděla do dálky. Ostré kontury věcí kolem ní se rozmývaly.

Po chvíli promluvila. Ránem právě odbíjely zvony.

„Zdá se mi, že tě vidím zářit jasněji, než září kdokoliv z nás – tvůj otec, já, tví sourozenci. Vidím tvá bosá chodidla se procházet po chladné zemi i po nebesích. Nerozumím, proč tvá bosá chodidla, ale je to tak. Vidím zástupy lidí, kteří provolávají tvé jméno, kteří se v tvém jméně modlí. Vidím tisíce rukou, které se k tobě vztahují.

… Jaký tě asi čeká osud, moje Anežko, moje dcero ze všech nejsladší…? Moje srdce skoro svírá strach, když pomyslím na to vidění. Za každý velký dar je třeba hodně zaplatit.“

Přivinula k sobě svou dcerku ještě pevněji, jako by ji chtěla, jako by ji mohla ochránit před tím, co pro ni má přijít.

„Víš ty snad, odkud se v tobě berou tahle slova?“ zeptala se s úsměvem Fenela své paní.

„Ne, nevím,“ odpověděla skoro se smíchem Konstancie.

„Rozhlédni se, královno, je krásný den a ona neplakala, když se drala na svět. Ona přišla s tímhle životem už smířená. Nemusíme mít o ni strach.“

Fenela políbila svou paní něžně na spánky a hladila ji po vlasech, zatímco ona zavírala oči a usínala po probdělé noci.

Na hradě se probouzel život. Ráno se rozvíjelo do dne.

Brzy přijde král – poprvé podržet svou nejmladší dceru v náručí. Dceru, o které ještě netuší, že už spatřila světlo tohoto světa. Čas vyměřený tichému nahlížení do budoucnosti pro ony dvě přítelkyně na pražském královském hradě toho dne končil. Jen seděly a usmívaly se.

2.

PTAČÍ ŽENA

1214–1219

O tři roky později (1214)

„Fenelo, Fenelo, kde jsi?“

Královna Konstancie spěchala od Hradu do sadu pod Strahovským klášterem. To bylo nezvyklé. Fenela se lekla, že se něco stalo, když ji královna hledá během dne.

„Tady, má paní. Tady… Co se děje?“

Královna byla celá udýchaná a v očích měla úzkost.

„Král chce poslat Anežku do Polska, k výchově do kláštera v Třebnici, zasnoubil ji nějakému polskému knížeti…“

„Posaď se, sedni si ke mně, Konstancie.“

„Proč jen tak brzy…? Proč jen tak brzy?“ ptala se královna, aniž by od Fenely čekala odpověď. Ta ji hladila po ramenou a po zádech.

Královna mluvila dál: „Ano, já vím. Nikdo z nás si nevolí svou vlastní cestu životem sám. I já jsem si musela vzít, koho mi rodiče vybrali. Ani mě se nikdo neptal, zda miluji, ale já už jsem byla skoro dospělá. Anežka se mi ještě batolí u nohou a nevíme o ní nic. Nevíme, kým je, nevíme, kým bude. Nevíme, kým bude její ženich, až budou mít spolu začít žít.

Z toho mám strach, Fenelo. Nevíme nic, a přesto to dítě musíme obětovat blahu našeho království. Anebo, nechci to snad ani říct, ani vyslovit, obětovat Přemyslově ctižádosti. Což už nedostal dost? Což nezavrší i bez Anežky své dílo?

Jako by to dítě mohlo zachránit mír a moc pro naši zemi. Bože můj, to to nikdy neskončí…? Jsem unavená, Fenelo, na smrt unavená z budování státu, které není v našich rukou. V ženských rukou. I jako matky jsme jenom loutky svých mužů. Kde berou víru, že jednají správně? I dítě, i tříletá dcera krále musí sloužit. Je mi do pláče.

… Jsme jako dobytek k výměně, jako šperk, co se pošle vítězi, jako zvířecí kůže, která zahřeje jeho nohy. Jenom tělo, které jim dává rozkoš a potomky, jenom symbol ceny, co směňují mezi sebou.

A i když jsme královnami, nejsme nic víc než slzy a pot porodů, krmení a péče o mrtvé a umírající.

Jsem unavená, Fenelo, osudem svým i osudem svých dcer.

I když svého muže ctím, žádá po mně příliš. A přesto vím, že nemůžu víc než se s tím jen smířit… a poslat ji od sebe, daleko, do Polska, kde neznám nikoho.

Tolik jsem se z ní chtěla radovat. Tolik jsem si ji chtěla hýčkat. Tolik jsem se chtěla s ní těšit, teď když už nemusím bojovat, když můj muž už konečně zachránil náš svět, když žijeme v míru, kdy jsem vychovala všechny své děti, tak teď jsem ji – svou maličkou, svou poslední ovečku – chtěla hýčkat, vypiplat ve vlastních rukou. A nemůžu… Nesmím…“

Královně tekly slzy po tvářích. Seděla pod jabloní s dozrávajícími jablky s tváří v dlaních a plakala. Anežka si položila hlavičku na její klín a královna jí čechrala vlásky a i přes slzy se musela usmívat. To dítě v sobě mělo záři, klid a smích.

„Musíš s ní jít. Musíš s ní být, postarat se o ni…,“ mluvila královna k Fenele.

Anežka chytila matku za prsty a přitáhla si ji k sobě. Pak se překulila a odběhla za sestrou, hrát si s popadanými jablky.

Anežce byly tři roky. Vyrůstala mezi svými sourozenci a dalšími dětmi jako ta nejmladší. Batolila se, běhala za nimi, hrála jejich dospělejší hry. Nic ji netrápilo, nic ji netížilo. Žila stále svůj do sebe stočený život malých věcí kolem ní a nekonečných her.

Královna se znovu rozplakala.

„Je bystrá, silná, má paní. Svět vevnitř, v její duši, je silný… Neměj strach. Rozumím jí, jako jsem rozuměla málo dětem. I kdybys mě tam s ní neposílala, půjdu s ní. Půjdu, protože vím, že ty nemůžeš, a protože ji miluju, jako by byla moje vlastní.“

Anežka se vrátila a natáhla k matce ruku s jablkem – čerstvým, krásným.

„První letní jablka, královno,“ smála se chůva. „Vezmi si, co ti to dítě dává.“

„Není ještě kyselé?“ zeptala se královna holčičky.

„Není,“ odpověděla holčička. „Vezmi si,“ řekla s rukou nataženou.

Matka přijala, natáhla ruce k té malé a objala ji, přitiskla na srdce.

„Přála bych si, aby ses mi vrátila co nejdřív. Nechci, abys byla pryč.“

„Já se vrátím, matko.“

„Ani nevíš, o čem mluvíš, moje malá.“

„Já se vrátím. Já to vím. Neměj strach.“

„Ať tě chrání všichni andělé, moje drahá. Ať tě chrání všichni andělé… Chraň ji, Fenelo, prosím, chraň ji jako ten nejcennější poklad. Chraň její duši.“

„Budu, má královno, budu. Neměj strach. Kdy se máme začít chystat na cestu?“

„Brzy. Král říkal, že co nejdříve,“ odpověděla jí královna.

Může dítě nebýt zraněno, když musí opustit domov tak časně kvůli dohodnutému sňatku? Je lidské naložit na nezralou, nehotovou bytost tíži zajištění rodu? Tíži ambic svých rodičů?

Ty otázky si na začátku třináctého století na dvorech šlechty asi kladl málokdo. Snad kromě matek, které posílaly do neznáma své dcery.

Ani Fenela se tehdy neptala. Fenela se prostě Anežce stala druhou matkou. Matkou, kterou měla Anežka jen pro sebe a která ji neopustila. Možná, že po tom Fenela tajně toužila. Možná, že toužila mít to dítě pro sebe. Kdo ví? Její srdce dnes už nikdo přes oponu sedmi set let nepřečte.

Královna Konstancie plakala a tiskla Anežku k sobě ze všech sil, ale pak ji musela nechat jít.

Dny míjely a obě zapomínaly.

Čas ztišil ránu a u obou se zdálo, že je to snazší, než čekaly.

KLÁŠTER V POLSKÉ TŘEBNICI 1214

Klášter v polské Třebnici měl v době, kdy do něj přicházela tříletá Anežka, v sobě plno vášně žen věrných myšlence odevzdat se Bohu a ještě stále byl plný svobody. Byl to první ženský klášter v širokých polských pláních. Zrnko v otevřené božské dlani. Moc lidská, moc mužů, odtud byla ještě daleko. Sestry v klášteře žily svobodně jako ptáci. Dýchaly, jako když člověk zpívá.

Ženy z českého královského dvora – princeznu Annu, jež se brzy stane polskou kněžnou, její sestru Anežku a jejich dvorní dámy – přijaly vřele a klidně. Nebylo ještě mnoho pravidel, která by musely dodržovat, aniž si je samy zvolily, a tříleté dítě stálo mimo každé z nich.

I Fenela se tu cítila svobodná. Brala Anežku ven, do lůna té široké krajiny, do pozvolných údolí i na táhlé pomalé hřbety kopců, do zahrad. Vyprávěla jí příběhy svých předků, které tu rezonovaly s divokostí lesů a které kdysi tvořily její dětství a teď je předávala malé Anežce, tak jak je toužila celý život předat své dceři.

Vyprávěla jí o obrech, o vílách, o malém lidu, který žije pod zemí, o vodních bytostech. Zpívala jí písně, jejichž jazyku Anežka nerozuměla, ale přesto v ní zněl. Ty příběhy a písně působily jako hojivý obklad, jako náplast na ránu vytržení z domova. Anežka se k Fenele přitulila jako malá opička a Fenela ji nesla světem, který poznávala od začátku stejně jako Anežka. Společně objevovaly ten nový svět. Společně si o něm vyprávěly. Anežka si hrála a postupně se osamostatňovala. Až byla svobodná jako pták. Sestry neprotestovaly. Pro tříleté dítě a jeho výchovu tu nebylo předpisů.

Anežku netrápil žádný strach. Často utíkala do lesa hned po ranních modlitbách a společné snídani. Anna často běžela za ní. Volala ji. Často i s Gertrudou, která je měla obě doprovázet a vychovávat. Anně bylo třináct, Gertrudě čtrnáct a utíkaly za malým, svobodným dítětem, které jim ukazovalo cestu. Anežka byla rychlá a ohebná. Jistě že ty dvě byly rychlejší než ona, ale nechaly ji vždycky utéct, protože i ony chtěly do lesů, mimo klášterní zdi. A Fenela jejich touze rozuměla. Byl to život v nich. Život, který tepe ve zvířatech, který je nutí běhat, zpívat, křičet, žít. Divoký život, toužící po naplnění své přirozené plné míry, který se i v těch dívkách hlásil o slovo.

Když zmizely mezi stromy, bylo jisté, že za nimi už nikdo nepoběží.

Vracely se až po několika hodinách – šťastné. Gertruda s Annou před klášterem zpomalily, aby alespoň trochu skryly své hořící tváře, svou obrovskou potřebu žít. Byly jí plné, stejně jako Anežka. Toho běhu, slunce, ostružin a malin, stromů a ptáků!

Někdy šla Fenela za nimi. Nehledala je. Šla, protože se sama chtěla procházet lesem, lehat si do kořenů stromů, sbírat jejich plody. Občas dívky zahlédla, starší dvě často v divokých hrách anebo snící a tu malou, jak se batolí mezi stromy, leze do dutin, třídí a skládá přírodní svět. Hrála si sama. Nikdo jí nechyběl.

„Jak podivuhodně šťastné, jak podivuhodně plné života dokáže to dítě být,“ říkala si někdy Fenela.

Jednou ji zahlédla, jak stojí ve studánce. V ruce měla žábu, která jí seděla na otevřené dlani. Dívaly se na sebe navzájem. Anežka jí vyprávěla a žába vypadala, že poslouchá. Fenela se přikrčila za strom, aby slyšela, co Anežka vypráví.

Byl to příběh o velkém tlustém holubovi a Anežka ho vyprávěla tak živě, jako kdyby ta zvířata viděla.

„V hloubi lesa žije osamělý muž, který má spodní polovinu těla porostlou srstí jako zvíře. Ten muž začne každý večer hrát na flétnu. A když začne, scházejí se u něj laně a slétají se tam ptáci. Dokonce i hadi se připlazí z houští. Všechna zvířata kolem něj tančí. Laně se točí za zrcátky na svých prdelkách. Hadi se svíjejí do spirál a znovu se z nich rozvíjejí. Medvědi přešlapují z tlapy na tlapu. Sovy hekají: hu-uuuu, hu-uuuu, skoro jako by hrály na buben… a mravenci se skládají do obrovských tančících koberců v mechu a kapradí.

A pak jednou tam přiletěl tlustý holub. Byl tak tlustý, že nemohl tančit, a jen se tak díval na muže se srstí jako zvíře a pokyvoval do rytmu hlavou. Přiletěl jednou, přiletěl podruhé, potřetí. A pak tam létal každičký večer. Vždy si sedal na větev blízko muži a nenápadně pokyvoval hlavou. Jen velmi málokdy i zatrylkoval.

Postupem času se začalo zdát, že muž se srstí jako zvíře hraje jen pro něj. Jeho písně se změnily. Zněžněly. A ačkoliv se na sebe málokdy podívali, všem zvířatům to bylo nad slunce jasné. Holub přilétal každého večera vždy o něco dříve a zůstával, i když už se ostatní zvířata rozcházela. Muž se srstí zvířete se totiž zamiloval.

Jak se může zamilovat do tlustého holuba, určitě ses chtěla zeptat,“ mluvila Anežka dál k žábě.

„Ono je to prosté, víš? Ten holub ho opravdu poslouchal. Opravdu, nejopravdičtěji, jak je to mezi zvířaty možné. O malinký chloupek jinak, než jak ho poslouchala ostatní zvířata. Poslouchal ho totiž srdcem. Slyšel, co muž ve svých písních doopravdy říkal. Slyšel, po čem volalo jeho srdce, a dokázal mu odpovídat tak, že srdce chlupatého muže dostalo to, čeho si žádalo.

I tebe může někdo doopravdy milovat, milá žábo.

Já tě začínám milovat, jak tak sedíš na mojí ruce a posloucháš můj příběh. Moje láska zůstane s tebou, i když za chvíli odskáčeš – pamatuj si to.“

Anežka položila žábu zpět to trávy a nechala ji odejít.

Večer se jí Fenela ptala, co to bylo za příběh, který vyprávěla v lese.

„To je moje tajemství, víš?“ řekla Anežka.

Fenela se usmála, pohladila Anežku po hlavě a nechala to být.

„Ne, Fenelo, dneska nepůjdeme na večerní mši.“

„A pročpak, moje malá princezno?“

„Protože ještě chci jít ven.“

„Zítra je taky den.“

„Ne, Fenelo, pojďme ven.“

„Ale proč, Anežko…?“

„Prosím… jen my samy dvě… Nikomu o tom neřekneme. Všichni budou na mši.“

Anežka měla v očích něco naléhavého. Fenela se podívala z okna. Odpoledne se pomalu překlápělo do podvečera. Přemýšlela, jestli jí to může dovolit, jestli by měla. Uvědomila si, jak krásné musí být slunce ležící nízko nad zemí, mezi kmeny bříz.

„Dobře, Anežko. Půjdeme, ale jen dnes a nepůjdeme daleko.“

Vyklouzly zpoza vrat. Ve vzduchu se lámalo horko dne s chladem noci. Anežka určila směr. Proplétaly se vysokou travou. Zdálo se, že něco hledá. Jako by ji něco volalo. Ve Fenele se probouzela úzkost. Cítila, že Anežka měla nějaký konkrétní důvod jít ven. Cítila, že ji něco volá, a nevěděla, co to je. Měla tušení, že něco divokého. Blížil se úplněk.

Zaslechla hluboké, nejasné, zvířecí zvuky.

Ohlédla se po Anežce a ona, to čtyřleté dítě, stála po pás v trávě mezi stromy, tváří v tvář zapadajícímu slunci, a nehýbala se. Asi patnáct, dvacet metrů od ní, v hluboké trávě, byl medvěd – velký hnědý medvěd.

Fenele se zastavil dech, ale věděla, že nesmí mít strach.

Nespouštěla z něj oči a pomalu se přibližovala k Anežce.

Ta jen stála a dívala se na něj. Byla úplně klidná.

Fenela měla pocit, že o nich medvěd ví.

Už dojedl, díval se jejich směrem, ale nepřibližoval se.

Fenela ji chytla za ruku a pevně ji držela. I když Anežka byla jen dítě, hned se cítila bezpečněji. Neměla strach.

Trvalo to chvíli. Pak medvěd zabručel a pomalu odcházel do hlubiny háje.

Fenela zatahala Anežku za ruku: „Už můžeme jít,“ šeptla.

Anežka přikývla a vydaly se zpět ke klášteru.

Slunce už bylo rudé. V kostele právě zvonili konec mše, ohlašovali večeři.

„Ty jsi věděla, že tu bude ten medvěd?“ zeptala se potichu Fenela.

„Ano,“ odpověděla Anežka. „Připravila jsem mu tam dopoledne jablka a jeřabiny.“

„Ty už jsi ho tu viděla?“

„Ne. Ale les mi řekl, že se tu toulá a připravuje se na zimu.“

„Medvědi jsou nebezpeční!“

„Já vím, ale jsou to králové lesa. Král královně neublíží.“

Fenela se už dál neptala. Druhý den ráno přišli venkovani se zprávou, ať si sestry dávají pozor, že se v okolí toulá medvěd. Anežka znovu nesla na stejné místo ovoce, ale večer už jí Fenela nedovolila jít ven. Anežka neodmlouvala a poslechla. Při bohoslužbě se modlila, aby nepřišli žádní lovci. A večer, když padla tma, se v myšlenkách u okénka ve své cele obracela k medvědovi, aby se zatoulal hlouběji do lesů, kde ho nikdo nenajde.

Asi se to stalo, protože už o medvědovi neslyšely, a Anežka se upokojila. Hrála si, potichu si zpívala a vyprávěla si příběhy. Dny jejího dětství v Třebnici ubíhaly volně a mírně. Měla oči plné života a hluboko vevnitř byla Fenela šťastná, když ji takovou viděla.

Jednoho nádherného, jasného rána se Anežka zeptala Fenely: „Jaké je tvé jméno?“

„Jak to myslíš, Anežko?“

„Třeba jakou má barvu?“

„Jakou myslíš?“

„Tmavě zelenou a leskne se, jako ty kameny, co jsem viděla u abatyše ve šperkovnici.“

„Smaragdy.“

„Ano, smaragdy. Tvoje jméno má barvu jako smaragdy. Ale taky je v něm někdy červená. Jako když jím projede blesk. Člověk si musí dát pozor, aby si o tebe neublížil.“

„A ty dáváš pozor?“

„Ano, vždycky.“

Fenela se zasmála: „A jaké je tvoje jméno?“

„To je modré a zlaté. Je to, jako když vítr fouká do baldachýnu. Je za ním schované tajemství.“

„To je hezké a je to jako ty. Víš, že každé jméno něco znamená?“

„Ne. Ale myslela jsem si to. Vždycky jsem se snažila si představit, co znamená to tvoje.“

„Chceš to říct?“

„Ano!“

„Ve starém jazyce Keltů mé jméno znamená Bílá ramena.“

„To je krásné. Bílá ramena se zeleným smaragdem… A co moje jméno? Anežka?“

„To znamená ‚ta čistá‘.“

„Má duše je plná barev. A je v ní les a zvířata. Mořské panny se dvěma ocasy a jednorožci, skřítci. To všechno v ní je! Není bílá. Není čistá tak, jak o tom vyprávěl ten starý kněz. Není čistá, když se na mě zlobíš pro to, jaká jsem.“

„Je, Anežko, je čistá, neměj strach… Když se na tebe zlobím, tak se zlobím proto, že se o tebe bojím anebo že neposloucháš. Ale tvá duše je krásně čistá. To všechno, co je v tobě, všechny sny, touhy, všechny obrazy, je od Boha. Ať si tvrdí kdo chce, co chce, myslím si, že v dítěti nemůže být nic špatného. V tobě není nic špatného. Všechno, co v tobě je, je od Boha. Tomu věřím celým svým srdcem, ať kněží říkají, co chtějí. Nezapomeň na to. Nikdy. Nikdy na to nezapomeň…

… Možná že Bůh je jiný, než jak ho líčí kněží. Možná je tak obrovský a tak vzdálený, že si ho ani neumí představit a neumí najít slova, která by ho popsala a vysvětlila. Možná je v něm i to, co křesťanští kněží nechtějí vidět, ale já pevně věřím, že když dítě přichází na svět, vše je v něm dokonalé, že každé dítě je dar od Boha. I ty, Anežko… A ano, jsi čistá. Jsi nebesky čistá, nebesky průzračná, i když plná života. Všechny barvy jsou v tobě jasné, zářivé, a já se jen modlím, aby tě Bůh takovou uchoval, přese všechno, co ti postaví do cesty. I když vím, že by se musel stát zázrak, aby to bylo možné. Takže se modlím, aby pro tebe byl svět jiný, než jaký je, aby se pro tebe, s tebou stal zázrak a ty jsi zářila svou čistotou, i až jednou budeš dospělá.“

„Co je to zázrak?“

„Něco, co si neumíme představit.“

„… Zázrak…, zázrak,“ opakovala si zasněně Anežka.

„Fenelo, Fenelo… nemůžeme najít Anežku. Nevíš, kde je?“

Gertruda s Annou, udýchané, přiběhly za Fenelou, která seděla v ambitu rajské zahrady a šila.

„Byla s námi v zahradě, hrály jsme si a pak nás sestry poprosily, abychom jim pomohly vykopávat řepu, my jsme to udělaly a pak… najednou jsem se ohlédla a Anežka tam nebyla. Hledaly jsme ji všude. Ale jediné, co jsme našly, byla otevřená branka směrem k lesu.“

„Víte, jak ji to tam táhne,“ odpověděla klidně Fenela. „Tolikrát jste tam s ní přece samy byly…“

„Ale my máme strach. Od té doby, co vesničané přišli se zprávou, že se tady toulá medvěd…“

„Myslím, že už tu není. Dlouho už o něm nebylo slyšet, ovoce je sklizené ze stromů, začíná být chladno, medvědi se stahují hlouběji do lesů.“

„Pojď s námi, Fenelo, prosím. Pomoz nám ji hledat. Je jí teprve pět, je hloupoučká, neví, co dělá…“

Všechny tři vyrazily k lesu. Volaly ji. Rozhlížely se kolem sebe, procházely křoviny na kraji lesa. Čím déle ji hledaly, tím větší měly strach a tím hlouběji do lesa musely zajít. Fenela cítila, že nemá smysl hledat po krajích lesa, a šla dál, do tmavší části lesa, kam dívky samy chodily zřídka.

Bylo to zvláštní. Děsil ji víc strach obou dívek než strach o Anežku. Věděla, že je tu doma, nejvíc z nich všech. Gertruda s Annou se stále rozhlížely na všechny strany, zoufale procházely různá křoví, ze kterých občas vyletěl holub anebo vyběhl zajíc. Dívky ji přestaly volat a v úctě k tomu tmavému, zelenému světu pokračovaly v hledání tiše, s očima skloněnýma k zemi.

Fenela byla první, která ji uviděla.

Anežka stála nahá mezi stromy, celá pomazaná blátem z louží. Sbírala bobule černého bezu a vkládala si je mezi záhyby kůže. Na šedivém těle od nich měla fialové flíčky. Vlasy si vyzdobila květy. Vypadala napůl jako skřet, napůl jako víla – jako stvoření z jiného světa, které do kláštera a kostelů smělo jen jako výzdoba chrličů, svorníků klenby.

Pak ji zahlédly i dívky a obě údivem ztuhly. Ten pohled – neskutečný, magický a nelidský – nečekaly. Fenela roztáhla ruce, aby je zastavila. Uvědomovala si jejich údiv, který střídal strach. Uvědomovala si, jak nebezpečný může být.

Kus od Anežky se na mýtině pásli zubři. Obrovská zvířata, mnohonásobně větší než ona. A přesto bylo jasné, že z nich Anežka nemá strach.

Ještě stále si Fenely a dívek nevšimla. Dopletla věneček a klidně vykročila směrem ke zvířatům. Zubři se po ní dívali, kývali hlavami a ona šla až k nim.

Ani Fenela nemohla strachem dýchat, ale věděla, že mu nesmí podlehnout. Bála se, že se zvířata rozeběhnou proti Anežce, ale ona stála jako obrovské ochočené krávy a nechala ji dojít až úplně k sobě. Dovolila jí, aby je hladila po nohou, protože výš ještě nedosáhla. Anežka chodila úplně klidně mezi nimi. Někdy k ní dokonce zvířata i sklonila hlavu a nechala ji, aby k nim natáhla ruku a pohladila je po čumáku.

Zdálo se, že to trvá věčnost, ale pak ticho té chvíle protrhla vrána, která s hlasitým krákáním vyletěla ze křoví. Zvířata se lekla a dala se do běhu. Anežka tam zůstala stát – sama.

Teprve v tu chvíli si všimla Fenely a obou dívek. Usmála se a vesele na ně zamávala.

Anna se rozeběhla k ní a silně ji k sobě přitiskla.

Gertruda běžela za Annou a křičela na Anežku, že jim utekla. Nadávala jí, jak je hloupá a bezstarostná, jak nebezpečné bylo to, co udělala.

„Nech ji, Gertrudo,“ odstrčila Fenela jemně dívku a zvedla Anežku k sobě do náručí. „Neuvědomuje si, proč se tak hněváš.“

„Ale ona přece nesmí utíkat! Je to tak nebezpečné! Víš sama, co všechno se mohlo stát… Ona nesmí utíkat! Slyšíš? Fenelo…? Anno, řekni něco! Ona nesmí utíkat! Ona nesmí utíkat, je to nebezpečné! Bůh ví, co to vůbec dělala. Je jako pohanka! To jí nemůžeme dovolit.“

Fenela držela Anežku v náručí, přitisknutou na svých prsou. Holčička se nebránila. Byla ve Feneliných rukách jako malý ptáček.

„Fenelo, řekní jí něco!“ naléhala Gertruda. „Takhle nemůže utíkat!“

„Máš pravdu, Anežka nemůže utíkat,“ řekla Fenela klidně.

„Slyšíš, Anežko, nesmíš! Nesmíš! To je zlo!“ křičela Gertruda.

Fenela spěchala s dítětem v náručí zpátky do kláštera, ale utíkala spíš před Gertrudou než před zubry. Nechtěla poslouchat její výčitky.

Pomalu padající soumrak hrozil, že je brzy přikryje tma.

Anežka nesmí utíkat. Ano, Gertruda má pravdu, ale jak bude žít? napadalo Fenelu, jak ji nesla přes kořeny zpátky do lidského světa.

V klášteře ji Fenela celou umyla. Byla zticha.

Když byl čas k večeři, Anežka nejedla a jen se modlila. Drmolila nesrozumitelná slova. Až když ji dávala Fenela spát, řekla jí, že to oni chtěli, aby k nim přišla.

„Mohli tě zabít, Anežko. Mohlo tě zabít cokoliv jiného. Gertruda má pravdu. Není tam, tak hluboko v lese, pro tebe bezpečno.“

„Oni jsou ale dobří, Fenelo! Neublížili by mi.“

„Ne, Anežko, už tě tam nemůžu pouštět. Nemůžu předstírat, že nevím, že utíkáš. Představ si, kdyby se ti něco stalo! Co by to znamenalo pro sestry, co by to znamenalo pro mě, pro království. Ne, už si nemůžeš běhat po svých hrách, jak se ti zlíbí. Jsi dcera krále! Nemůžu ti to dovolit.“

„Fenelo, prosím… Umřu tu, když tu budu zavřená!“

„Ne, Anežko, neumřeš. Člověk neumře, když mu chůva zakáže chodit do lesa! Můžeš být v sadu, v hospodářských zahradách, ale do lesa tě už samotnou utíkat nenechám.“

Anežka mlčela a tiše plakala. Fenela věděla, že je divoká stejně jako ona sama, když vyrůstala. Chápala to a bylo jí samotné líto, že jí musí bránit ve svobodě. Ale přesto nebyla jiná cesta.

Už ji nemohla pouštět samotnou do lesů.

„Přinesla jsi mi nějaká pírka, Anno?“ se jednu dobu stalo Anežčinou nejčastější otázkou.

„Ano, ale jen tři.“

„Ta jsou krásná,“ radovala se Anežka. „Děkuju, sestřičko, schovám si je do truhličky.“

Každý, kdo našel pírko, jí ho přinesl a ona si ho schovala.

V rajské zahradě kláštera sbírala spadané kdoule. Jedla je a jejich šťáva jí lepila mezi prsty. Fenele to připomnělo, jak se loučila se svou matkou, jak jí podávala jablko a ujišťovala ji, že se vrátí. A teď, téměř po třech letech, se zdálo, že Fenele chyběla Konstancie, Anežčina matka, víc než Anežce. Kdo se vyzná v dítěti a v tom, jak hluboké jsou jeho city? Fenele chyběla Konstancie jako spřízněná duše, jako přítelkyně, se kterou prošla řadou let. Rozdělila je až Anežka.

„Vychovávám ji místo tebe, Konstancie, správně?“ ptala se Fenela sama sebe. „Vychovávám ji, jak by sis přála? Poraď mi, jaká bude její cesta. Bude to královna? Bude to dcera, milenka jediného boha, anebo ji mám vychovat tak, jak je to zapsáno hluboko v mém srdci a věřím, že i v tvém, má drahá přítelkyně…? Dej mi odpověď, prosím. Dej mi odpověď…“

Odpověď nepřicházela. Jen mírný vánek foukal a po chvíli s sebou přinesl další popelavé pírko, které dopadlo Fenele do klína.

„Jéé, podívej, další pírko!“ volala Anežka.

Běžela k Fenele a lepkavými prsty se sápala na chůvu, aby na něj dosáhla.

„Pomalu…, pomalu, moje malá královno.“

„Nechci být královna a nikdy nebudu.“

„A co budeš, Anežko moje milá?“

„Budu tulák… tulák po nebesích – jako ptáci.“

Fenela ji sevřela pevně v náručí, nechala se olepkat sladkými prstíky malé princezny a na oplátku ji lechtala, aby se smála co nejhlasitěji, a ten smích jako přenádherná pohanská modlitba rozezvučel oblouky klášterní rajské zahrady.

„Proč se Anna s Gertrudou tolik bojí zvířat a lesů, Fenelo?“ zeptala se znenadání malá, pětiletá Anežka. „Proč tam já a ty nemáme strach a ony ano?“ ptala se. „Lidé jsou stejně nebezpeční jako zvířata, jako všechno, co žije v lese,“ odpovídala hned sama sobě. „Proč to lidí nevidí?“ ptala se Anežka.

Fenela se na ni dívala dlouze, se smutným úsměvem. Co jí má odpovědět? Otevřít jí všechna tajemství zelených bohů a toho, proč už s nimi lidé nemluví? Vyprávět jí o zaniklém světě, o Vesmíru, kde všechno bylo propojené, kde člověk běžel vedle zvířete a modlil se spolu s ním, kde mluvily kameny a bytosti lesů, hor a řek a člověk byl jedním z nich, tím nejmenším, tím nejdivočejším, ale tím, který uměl vyprávět příběhy? Má jí říct všechno?

„Protože si nepamatují to, co ty, Anežko,“ řekla nahlas Fenela. „Nezlob se na ně. Nezlob se na ně.“

„Hlupáci,“ sykla Anežka a hodila kamenem, který jí právě přišel do ruky. Kopla do stromu.

„Ne,“ zastavila ji Fenela, „… ne.“

Anežka často hloubila jamky v hlíně a vkládala do nich větvičky, aby vypadaly jako mříže. Pletla z trávy panenky, které vkládala do těch jamek. Sbírala bobule a listy a ty jim strkala jako potravu. Někdy pak o nich vykládala Fenele příběhy. Příběhy o uvězněných dívkách.

Fenela nemohla nemyslet na Anežčinu klášterní celu se sevřenou klenbou a malým okýnkem. Myslela na misku s ovocem, která tam stála na stole. Myslela na jedinou panenku, kterou Anežka měla a se kterou spala v posteli. Ptala se sama sebe, zda by nebylo lepší, kdyby Anežka mohla vyrůstat v lese.

Někdy Anežku vídala, jak stojí stranou v presbytáři, když sestry zpívaly. Zavírala oči a trochu tančila, ponořená v neznámých krokových variacích. Snažila se zpívat s Annou a Gertrudou, které stály mezi sestrami, snažila se s nimi sladit svůj hlas, ale chtěla stát stranou. Nechávaly ji být.

Někdy zvedala tvář k nebesům a zavírala oči. Začala se v ní tehdy, v pěti letech, rodit láska k samotě. V ní žila v těch nejnádhernějších světech, ve světech, které cítila, že jsou jí zapovězeny.

Fenela se jí jednou zeptala, na co myslí, co vidí, když tak přivírá oči při modlitbách, protože odečetla z Anežčiny tváře, že si na víčka promítá jakýsi nádherný obraz.

Vyprávěla, že se potopila do nejhlubšího oceánu. Jak se potápěla, její tělo se proměňovalo v tělo mořské panny, nohy jí srůstaly do ocasu a vlasy jí vrůstaly do moře, až vlály ve vodě, jako když do ní rozliješ zlatavé mléko.

Plavala dolů, a jak plavala, přidávaly se k ní ryby – velké i malé, podivuhodné, fantastické ryby. Mořští koníci poskakovali hlubinou, obrovská těla velryb kolem ní proplouvala jako mořské koráby naplněné tajemstvím. Přidávaly se k ní jiné děti, které měly nohy srostlé do ploutví. Byli veselí, hráli si v proudech s mořskými zvířaty a hoši i dívky se honili s delfíny.

Anežka si chvíli hrála s nimi a pak plavala sama ještě hlouběji a ještě hlouběji – až tam, kde se voda přestávala třpytit záblesky zlomených paprsků. Plavala hluboko do tyrkysové hlubiny a pak ještě hlouběji – do hlubiny indigově modré, kde už nebyl nikdo. Jen ona. Jen ona a kdosi, koho neuměla popsat. Kdosi, o kom říkala, že mluvil velmi pomalým jazykem. Jazykem, který nebyl podobný žádnému z lidských jazyků. Prý hodně chrčel. Anežka si myslela, že to byl Bůh. Anežka věděla, že to byl Bůh, který ji přijal do svého nejhlubšího, nejtajnějšího království. Bůh prý žije ve všech věcech, ve všech stvořeních. Fenela jí nevysvětlovala, že křesťanský Bůh se nezjevuje jako král moří. Poslouchala.

A pak Anežka otevřela oči. Obraz zmizel. Sestry zmlkly a kněz četl něco z Bible. Byla unavená a běžela k Anně. Položila jí hlavu na klín a poslouchala ta nesrozumitelná latinská slova, než se jí sklížily oči.

Fenela nevěděla, zda jí kdo kdy vyprávěl o moři. Nevěděla, kde se v ní obraz moře se všemi zvířaty a bohy vzal. Vzpomněla si jen na příběhy z Bible. I Noe se plavil po hladině oceánu a Jonáš přežil v břiše velryby.

S jakými světy bylo to dítě spojené?

Fenela se začala znovu modlit. Modlila se, aby ten Bůh, který k té malé osobě posílá zprávy ze světů většině jejích současníků uzavřených, aby ji a ty obrazy uchránil. Modlila se náruživě a nemohla přestat, protože tu nebyl nikdo jiný, s kým by mohla sdílet úzkost, starost o Anežku. Nebyla tu Konstancie, nebyla tu žádná z jejích sester, nikdo z jejích lidí, jen ony dvě, poutnice ztracené na cestě do dalekých světů.

Fenela plakala a sestry se po ní otáčely. Nerozuměly jí, ale vnímaly vroucnost její modlitby. Anežka se k ní beze slov přitočila a tiše vzala její dlaň do svých ruček a držela ji. Fenela věděla, že ona rozumí.

Klášter se tehdy pro Anežku musel stát nejdřív vězením, aby se pro ni postupně začal stávat i chrámem její nezkrotné mysli.

Z prázdnoty kulatých kleneb odečítala obrazy své mysli. Iluminace svatých knih, na které občas směla z dálky pohlédnout, vzrušovaly její představivost. Hledala v nich démony, zelené muže, princezny, jako byla ona, a muže na koních, kteří ji vzrušovali a patřili k jakémusi dalekému světu, který snad jednou pozná.

Jazyky, které ji obklopovaly a kterým nerozuměla, melodický pořádek mší jí připomínal šumění lesa. V zahradách a sadech nastavovala tváře větru z lesů, slunci a dešti z nebes a očima hledala ptáky, kteří k ní přilétali jako poslové světů, které pro ni, pro královskou dceru, byly zapovězeny. Nevěděla ještě, co to znamená, být královská dcera, ale aniž by to uměla vysvětlit, hluboce fyzicky věděla, že to znamená být jiná, oddělená od světa kolem. Od světa vřelosti, divokosti.

V klášteře byl pomalu tekoucí, mírný pořádek protkaný nitěmi hudby a modliteb, ve kterém mohla snít.

Tehdy se tu, pod bedlivým dozorem Fenely, která úzkostně střežila prostor pro její svobodu, pro její duši, pro její hru, vytvářela podstata toho, kým Anežka bude.

Fenela věděla, jak moc jí svým zákazem utíkat do lesa bere, a nechtěla jí brát ještě víc. Chtěla pro ni uhájit každičkou vteřinu svobodného dětství neomezených možností ve své plné přirozenosti – i ve světě, který tomu už nebyl nakloněn – ve světě, kde odcházeli bohové lesů do vyhnanství podzemí, kde se člověk odcizoval rytmu plného bytí jako součást matky přírody, ve světě, kterému člověk začínal vládnout, a proto v něm byl sám. Fenela cítila ten rozpor, v němž Anežka, víc než běžné děti, tím, že byla z královského rodu, musela vyrůstat.

Mohla pro ni ochránit malý prostor, ve kterém Anežka mohla svobodně dýchat. Prostor, ve kterém se, tehdy a tam, v polské Třebnici, v ní mohlo rozvíjet jádro její duše – to vnitřní, to tajné, to běžně nepřístupné. To, kdo opravdu je. Ten svobodný ptáček uprostřed hrudi. To, kdo je, když zrovna nemusí být královskou dcerou, představenou kláštera, královnou českých duší. Když je jen sama sebou – taková, jaká byla a je v lesích, v samotě – taková, jaká byla často, když zpívala v chrámu, když se modlila, když umírala. Když ji nikdo neviděl.

Taková Anežka se zjevila v Třebnici poprvé a snad i, na řadu let, než rozvine svou duši tak, aby vykonala své zásadní životní volby, nejsilněji.

I když nemusela, vstávala Anežka se sestrami před pátou hodinou ranní. Zpívala s nimi a modlila se s nimi. Bylo to pro ni jako účastnit se jakéhosi nádherného, pomalého rytmu obrovské písně. Nikdo ji nenutil a ona zpívala a tančila. Tančila jediná, ale všichni ji nechali. Tančila klášterem a i přes Fenelinu péči občas utekla. Dokud to šlo. Dokud klášter nezasypaly peřeje sněhu. Fenele se zdálo, že bez těch útěků nedokáže žít. Vždycky jí vynadala, Anežka vždycky sklonila hlavu a prosila o odpuštění, ale i přesto zase po nějaké době utekla znovu. Jako štěně, které se má sice držet u domu, ale někdy utéct prostě musí.

Jenže v zimě to nešlo. To k ní přicházel smutek.

Anežka byla útlounká. Často kašlala, propadala se do horeček, do blouznivých snů plných tajemných bytostí. Anežka o nich Fenele vyprávěla a Fenela naslouchala vážně a bez pochybností. Fenela byla jediná, kdo poslouchal její sny, kdo se jim nevysmíval, že jsou to pohádky pro děti, kdo ji nekáral, že jsou hříšné. Fenela ji tiše světem jejích snů doprovázela.

Pořád ve svém pokoji udržovala oheň v krbu a nutila ji sedět u něj. V očích se Anežce zrcadlily plameny jako divoká zvířata.

V jednom krátkém šedivém odpoledni začala Anežka přebírat klubko vlny. Z dálky bylo slyšet zpěv sester a Anežka vmotávala do klubka holubí pírka. Vždycky přivázala k vlně peříčko a motala dál.

„Co to děláš, Anežko?“ zeptala se Fenela.

„Připravuji přízi pro halenu, kterou mi budeš muset utkat,“ řekla Anežka.

„A proč jsou v ní ta pírka?“ zeptala se Fenela.

„Ta v ní musí být, když tkáš halenu pro ptačí ženu,“ odpověděla klidně Anežka.

„Ty jsi ptačí žena?“

„Ne, ještě ne, ale budu. Proto potřebuju tu halenu, utkanou z peří… A když ji uděláš dobře, tak se pak vždycky proměním v ptáka, když budu chtít, když budu potřebovat. Zmizím ti jako Anežka a na chvíli odletím. Ale pak se vrátím. Žádný strach. Já tě nechci opustit… Utkáš ji pro mě?“

Dívala se na chůvu svýma hlubokýma očima a ona věděla, že není důvod, aby jí to odmítla. Dívala se jí do očí, do duše a cítila na sobě vážnost dětského pohledu. Pírka Anežka sbírala už měsíce.

„Ano, utkám.“

„Děkuju, Fenelo, děkuju.“

Daly se do práce. Anežka vmotávala pírka do vlny a Fenela netkala, ale pletla. Sestry se podivovaly, co jim to vznikalo pod rukama za práci.

Když Anežka vmotala všechna pírka do vlny, vzala uhel a na kamennou podlahu nakreslila sebe jako ptačího člověka s obrovskými roztaženými křídly.

Vločky padaly a Anežka malinkým okýnkem pozorovala zahradu, kam si chodila většinu roku hrát. Les už nebyl vidět. Sestry přeříkávaly modlitby a chtěly, aby je opakovala s nimi. Všechny už tu zimu věděly, že se chystá změna. Anna se chystala na svatbu. Sestry začaly vnímat svou povinnost Anežku naučit co nejvíc. Ale Anežka nechtěla. Stále nevnímala – nechtěla vnímat – slova textů, jen s nimi zpívala svým jasným dětským hlasem do rytmu. Bylo to krásné a mnohem opravdovější, než kdyby znala slova, která měla zpívat. Sestry trochu hubovaly, a tak sedávala u chůviných nohou, když pletla svou ptačí halenu. Tam se cítila v bezpečí.