JOTA / 2021

Belgravia

Copyright © The Orion Publishing Group Limited, 2016

Translation © Simoneta Dembická, 2021

Copyright © Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-919-4
ISBN mobi 978-80-7565-920-0

Mé manželce Emmě,

bez níž by

nic v mém životě

nebylo tak úplně možné.

1. Z bálu do bitvy

Minulost, jak často slýcháme, je cizí země, kde se věci dělají jinak. Snad je to pravda. Zcela jistě to platí pro morálku či zvyky, postavení žen, vládu aristokracie a tisíce dalších oblastí každodenního života. Ale existují i podobnosti. Ctižádost, závist, nenávist, chamtivost, laskavost, nezištnost, a především láska byly odjakživa silnými motivačními faktory pro lidské rozhodování, a nejinak je tomu i dnes. Toto je příběh lidí, kteří žili před dvěma stoletími, a přesto se mnohé z tužeb, nenávistí a vášní, které jim planuly v srdcích, tolik podobají dramatům, jež prožíváme my sami, v dnešní době…

Nevypadalo jako město na pokraji války; a už vůbec ne jako hlavní město země, jež byla vytržena z jednoho království a zabrána jiným sotva před třemi měsíci. Brusel v červnu 1815 mohl být en fête, se svými rušnými pestrobarevnými stánky na tržištích a zářivě natřenými otevřenými kočáry, které drkotaly po širokých bulvárech a rozvážely náklad významných dam a jejich dcer na naléhavé společenské schůzky. Nikoho by nenapadlo, že císař Napoleon je na pochodu a může se každým okamžikem utábořit na okraji města.

Nic z toho příliš nezajímalo Sophii Trenchardovou, která si razila cestu davem s odhodláním, jež by od ní člověk nečekal při jejím mladém věku osmnácti let. Jako každou dobře vychovanou mladou dámu, zejména v cizí zemi, ji doprovázela služka, v našem případě Jane Croftová, která byla ve svých dvaadvaceti letech o čtyři roky starší než její paní. Kdybychom ovšem měli posoudit, která z nich ochraňuje tu druhou před strkáním chodců, byla by to Sophia, zjevně připravená na všechno. Byla hezká, dokonce velmi hezká, typickým anglickým způsobem: s plavými vlasy a modrýma očima. Její ostře vykrojené rty ovšem napovídaly, že toto děvče nepotřebuje maminčino svolení k tomu, aby se pustilo do dobrodružství. „Pospěš si, nebo odejde na oběd, a půjdeme tam zbytečně.“ Byla v té fázi života, kterou si musí projít téměř každý: kdy končí dětství a falešná zralost, nespoutaná zkušeností, dává člověku pocit, že všechno je možné – dokud ho nástup skutečné dospělosti nepřesvědčí o opaku.

„Jdu, jak nejrychleji to jde, slečno,“ zamumlala Jane. Jakoby na důkaz jejích slov do ní v té chvíli strčil spěchající husar a ani se neohlédl, aby zjistil, zda jí náhodou neublížil. „Je to tady jako na bojišti.“ Jane nebyla taková krasavice jako její mladá paní, ale měla kurážný výraz a zdravou barvu v obličeji, jež se hodila spíš na venkovské cesty než do městských ulic.

Byla svým způsobem dost odvážná, a její mladá paní ji proto měla ráda. „Nebuď takový slaboch.“ Blížily se k cíli. Sophia odbočila z hlavní ulice do dvora, který snad kdysi fungoval jako dobytčí trh, ale teď ho zabralo vojsko a sloužil jako jakýsi zásobovací sklad. Z velkých povozů tam dělníci vykládali bedny, pytle a koše a odnášeli je do přilehlých skladišť. Hemžilo se to tam důstojníky z různých regimentů, kteří postávali ve skupinkách, povídali si a občas se i hádali. Příchod nápadně krásné mladé dámy se služebnou pochopitelně upoutal jejich pozornost, a hovor se na chvíli ztišil, ba téměř umlkl. „Prosím, nenechte se rušit,“ oslovila je Sophia a s klidem se rozhlížela. „Jdu za otcem, panem Trenchardem.“

Jeden z mladých mužů vykročil směrem k ní. „Znáte cestu, slečno Trenchardová?“

„Ano, znám. Děkuji.“ Vydala se k poměrně důležitě vyhlížejícímu vchodu do hlavní budovy a s Jane v závěsu vystoupaly po schodech do prvního patra. Stáli tam další důstojníci a evidentně čekali, až budou smět vstoupit, ale takové ukázněnosti se Sophia nebyla ochotna podřídit. Rázně otevřela dveře. „Ty zůstaň tady,“ otočila se směrem k Jane. Ta se stáhla a docela si užívala zvědavé pohledy mužů.

Místnost, do které Sophia vstoupila, byla velká, světlá a prostorná, s hezkým psacím stolem z leštěného mahagonu a dalšími kusy nábytku v podobném stylu, nicméně to bylo místo pro obchodní jednání, nikoli pro společenské styky, prostor spíše pracovní než určený k zábavě. V rohu stál tělnatý, asi čtyřicetiletý muž, který něco vysvětloval důstojníkovi ve skvěle padnoucí uniformě. „Kdo se mě k čertu opovažuje vyrušovat!“ Prudce se otočil, ale při pohledu na dceru se mu nálada hned zlepšila a po hněvem zrudlé tváři se rozlil laskavý úsměv. „Tak co?“ zeptal se jí, ale dívka zírala na důstojníka. Její otec přikývl. „Kapitáne Coopere, můžete mě na chvíli omluvit?“

„Jistě, Trencharde…“

„Trencharde?“

„Pane Trencharde. Ale tu mouku potřebujeme ještě dnes večer. Musel jsem slíbit veliteli, že se bez ní nevrátím.“

„A já vám slibuji, že pro to udělám, co bude v mých silách, kapitáne.“ Důstojník, byť očividně podrážděný, byl nucen tento vágní příslib akceptovat, protože věděl, že ničeho lepšího se stejně nedočká. S pokynutím se vzdálil, a otec s dcerou osaměli. „Máš je?“ Tetelil se vzrušením. Na jeho nadšení bylo cosi přímo půvabného: tento boubelatý, plešatějící obchodník se náhle rozzářil jako dítě na Vánoce.

Sophia si tu chvíli zcela zjevně užívala. Velmi pomalu otevřela taštičku a opatrně z ní vytáhla několik kartiček z tvrdého bílého papíru. „Mám tři,“ řekla a vychutnávala si svůj triumf, „jednu pro tebe, jednu pro maminku a jednu pro mě.“

Málem jí je vytrhl z ruky. Ani kdyby strádal bez jídla a vody po celý měsíc, nemohl by být nedočkavější. Úhledné tištěné písmo působilo jednoduše a elegantně.

Zíral na kartičku. „Předpokládám, že lord Bellasis na večeři přijde také, že ano?“

„Je to jeho teta.“

„Pochopitelně.“

„A nebude tam večeře. Ne oficiální. Bude tam jen rodina a několik přátel, kteří jsou u nich zrovna na návštěvě.“

„Vždycky říkají, že nebude večeře, a nakonec obvykle je.“

„Nečekal jsi, že tě pozvou, že ne?“

Snil o tom, ale rozhodně s tím nepočítal. „Ne, ne. Jsem nadmíru spokojený.“

„Edmund tvrdí, že bude až pozdní večeře kolem půlnoci.“

„Neříkej mu Edmund před nikým jiným než přede mnou.“ Přes chvilkovou rozmrzelost se mu radostná nálada okamžitě vrátila a přemýšlel, co je třeba udělat. „Musíš se okamžitě vrátit za matkou. Bude potřebovat čas na přípravu.“

Sophia byla příliš mladá a oplývala naivní sebedůvěrou, takže si neuvědomovala nesmírnost toho, čeho se jí podařilo dosáhnout. Navíc byla v těchto věcech mnohem praktičtější než její aristokracií fascinovaný papá. „Je moc pozdě, už se nic nestihne nechat ušít.“

„Ale není tak pozdě, abychom se nemohli připravit tak, jak se sluší a patří.“

„Nebude chtít jít.“

„Půjde, protože bude muset.“

Sophia vykročila ke dveřím, ale pak ji něco napadlo. „Kdy jí to řekneme?“ zeptala se a zírala na otce. Cítil se tou otázkou zaskočený, a začal si pohrávat s řetízkem zlatých kapesních hodinek. Zvláštní okamžik. Všechno bylo stejné jako před chviličkou, a přesto se atmosféra jaksi změnila. Každému náhodnému pozorovateli by muselo být jasné, že téma rozhovoru se náhle stočilo k mnohem závažnějším otázkám, než je výběr vhodného oblečení na ples u vévodkyně.

Trenchard odpověděl velmi rozhodně: „Ještě ne. Všechno se musí pečlivě zorganizovat. Měli bychom to nechat na něm. A teď už běž. A pošli mi sem zpátky toho užvaněného pitomce.“ Dcera ho poslechla a vyklouzla z místnosti. James Trenchard však zůstal i po jejím odchodu podivně zahloubaný. Z ulice se ozýval křik, a tak přešel k oknu a sledoval hádku nějakého důstojníka s obchodníkem. Pak se dveře znovu otevřely a vstoupil kapitán Cooper. Trenchard na něj pokývl. Nastal čas vrátit se k práci.

Sophia měla pravdu. Matka na ples nechtěla jít. „Pozvali nás jen proto, že jim někdo jiný odřekl.“

„A co na tom záleží?“

„Je to hloupé.“ Paní Trenchardová zavrtěla hlavou. „Nebudeme tam znát živou duši.“

„Tatínek tam nějaké lidi znát bude.“

Anne Trenchardovou občas její děti rozčilovaly. Přes veškerou svou povýšenost nevěděly o životě skoro nic. Otec je odmalička rozmazloval, všechno jim dopřával, až začaly obě dvě považovat štěstí za samozřejmost a vůbec nad ním nepřemýšlely. Nevěděly nic o strastiplné cestě, kterou museli jejich rodiče projít, než dosáhli současného postavení. Zato jejich matka si pamatovala každičký krůček. „Bude tam znát nějaké důstojníky, kteří mu chodí do práce vydávat rozkazy. Ti se tedy budou divit, až zjistí, že mají sdílet taneční sál s člověkem, který zásobuje jejich muže chlebem a pivem.“

„Doufám, že takhle nebudeš mluvit před lordem Bellasisem.“

Výraz na tváři paní Trenchardové mírně zjihl. „Moje drahá,“ řekla a vzala dceřinu ruku do dlaní. „Dávej si pozor, aby sis nestavěla vzdušné zámky.“

Sophia vytrhla ruku ze sevření. „Ty samozřejmě nevěříš, že by mohl mít počestné úmysly.“

„Právě naopak. Jsem si jistá, že lord Bellasis je čestný muž. Rozhodně je velmi příjemný.“

„Takže co?“

„Ale je také nejstarším synem hraběte, milé dítě. Se všemi závazky, které takové postavení obnáší. Nemůže si vybrat ženu jen podle svého srdce. Já se nezlobím. Oba jste mladí a krásní a užili jste si trochu flirtování, které ani jednomu z vás neuškodilo. Zatím.“ Důrazem na poslední slovo dala jasně najevo, kam tím míří. „Ale musí to skončit, než se dostanete do řečí, Sophie, jinak na to doplatíš ty, ne on.“

„A tohle podle tebe nic neznamená? Že nám zajistil pozvánky na tetiččin bál?“

„Znamená to, že jsi půvabná dívka a on ti chce udělat radost. V Londýně by nic takového nesvedl, zatímco v Bruselu je všechno poznamenané válkou a běžná pravidla tady neplatí.“

To Sophii nadmíru rozčililo. „Chceš tím říct, že podle běžných měřítek nejsme pro vévodkyniny přátele společensky přijatelní?“

Paní Trenchardová byla svým způsobem stejně silná žena jako její dcera. „Přesně to jsem tím myslela, a ty víš, že je to pravda.“

„Tatínek by s tím nesouhlasil.“

„Tvůj otec ušel na cestě k úspěchu dlouhou cestu, delší, než by si většina lidí dokázala představit, a tak už nevnímá přirozené bariéry, které mu brání postoupit ještě dál. Musíš se spokojit s tím, kým jsme. Tvému otci se velmi daří. To je něco, na co bys měla být pyšná.“

Dveře se otevřely a služka paní Trenchardové vešla s večerními šaty své paní. „Nejdu moc brzy, madam?“

„Ne, ne, Ellisová. Jen pojďte dál. My už jsme skončily, že ano?“

„Když myslíš, maminko.“ Sophia odešla z pokoje, ale podle vysoko zvednuté brady se dalo soudit, že neuznala porážku.

Ze způsobu, jakým Ellisová plnila své povinnosti v napjatém tichu, bylo jasné, že hoří zvědavostí dozvědět se, o čem se matka s dcerou hádaly. Anne ji však nechala několik minut mlčky rozepínat a sundávat odpolední šaty, než konečně promluvila: „Patnáctého jsme pozvaní na ples k vévodkyni z Richmondu.“

„To není možné!“ Mary Ellisová dokázala obvykle svoje pocity mistrně skrývat, ale tak úžasná novinka ji přece jen zaskočila. Rychle se vzpamatovala. „Tedy, chci říct, že bychom měly vybrat šaty, které si vezmete, madam. Budu potřebovat čas na to, abych je připravila, pokud má být všechno dokonalé.“

„Co třeba ty tmavomodré hedvábné? Tuto sezónu jsem v nich moc nechodila. Možná bychom mohly koupit nějakou černou krajku na výstřih a rukávy, abychom je trochu vylepšily.“ Anne Trenchardová byla praktická žena, ne však zcela prostá marnivosti. Udržovala si postavu a díky elegantnímu profilu a kaštanovým vlasům ji rozhodně bylo možné považovat za hezkou. Jen nedovolila, aby ze sebe kvůli tomu dělala blázna.

Ellisová si klekla a držela večerní šaty z jahodově červeného taftu rozevřené, aby do nich paní mohla vstoupit. „A jaké šperky, madam?“

„Nad tím jsem ještě nepřemýšlela. Asi si vezmu ty, co mám na sobě.“ Otočila se, aby jí služebná mohla šaty na zádech pozapínat pozlacenými sponkami. Byla na Sophii přísná, ale nelitovala toho. Sophia žije s hlavou v oblacích, stejně jako její otec, a sny mohou člověka přivést do problémů, když není dost opatrný. Anne se pro sebe usmála. Řekla, že James ušel dlouhou cestu, ale někdy pochybovala, jestli Sophia vůbec chápe, jak dlouhou.

„Ty lístky na ples vám asi domluvil lord Bellasis, že?“ Ellisová vzhlédla k Anne Trenchardové z pozice u jejích nohou, protože jí právě nazouvala střevíčky.

Okamžitě pochopila, že tou otázkou paní rozzlobila. Co je komorné do toho, jakým způsobem se dostali na ten nedostižný seznam hostů? Anebo proč je vůbec někam pozvali? Anne se rozhodla neodpovědět a otázku ignorovat. Ale přimělo ji to k zamyšlení nad zvláštními okolnostmi jejich života v Bruselu, a jak se věci změnily od té doby, co James padl do oka vznešenému vévodovi z Wellingtonu. Je pravda, že bez ohledu na míru nedostatku, na zuřící boje a neplodnost krajiny James vždy dokázal odněkud vykouzlit zásoby. Vévoda mu proto říkal „Kouzelník“, a tím opravdu byl, nebo to tak alespoň vypadalo. Tento úspěch ale jen rozdmýchal jeho přehnanou touhu vystoupat do nedosažitelných výšin po společenském žebříčku, a jeho ctižádost se časem stupňovala. James Trenchard, syn trhovce, muž, kterému Annin vlastní otec zakázal se s ní oženit, považoval za tu nejpřirozenější věc na světě, že by je měla přijmout vévodkyně. Nazvala by jeho tužby směšnými, kdyby se nějakým prapodivným způsobem nakonec vždy nesplnily.

Anne byla mnohem vzdělanější než její manžel – jako dcera učitele musela být –, a když se seznámili, byla jako partie závratně nad jeho možnostmi, ale věděla, že teď už ji dávno předstihl. Vskutku, dokonce přemýšlela nad tím, jak dlouho ještě dokáže držet krok s jeho fantastickým společenským vzestupem. Až děti vyrostou, neměla by se raději uchýlit na venkov a nechat ho probojovávat si cestu vzhůru samotného?

Ellisová si uvědomovala, že mlčení její paní znamená, že řekla něco naprosto nevhodného. Chystala se pronést nějakou lichotku, aby trapnou situaci napravila, ale nakonec se rozhodla zůstat zticha a počkat, dokud se bouře nepřežene.

Dveře se otevřely a dovnitř nakoukl James. „Už ti to řekla, že? Udělal to.“

Anne se otočila ke komorné. „Děkuji, Ellisová. Mohla byste se vrátit za chviličku?“

Ellisová se vzdálila. James nedokázal potlačit úsměv. „Ty mi vyčítáš ctižádost, ale to, jak jsi právě propustila služku, mi připomíná chování samotné vévodkyně.“

Anne se naježila. „To doufám ne.“

„Proč? Co proti ní máš?“

„Nic proti ní nemám, z jednoho prostého důvodu, že ji neznám, a ty taky ne.“ Anne byla odhodlaná vnést trochu reality do celého toho absurdního a nebezpečného nesmyslu. „Což je důvod, proč bychom se k té zatracené ženské neměli vnucovat a zabírat v přeplněném tanečním sále místa, která po právu patří jejím známým.“

Avšak James byl příliš nadšený, než aby se nechal odradit. „To nemyslíš vážně, že ne?“

„Myslím, ale vím, že mě neposlechneš.“

Měla pravdu. Nemohla doufat, že se jí podaří zchladit jeho radost. „Je to šance, Annie. Víš, že tam bude vévoda? Vlastně dva vévodové. Můj velitel a hostitelčin manžel.“

„Patrně.“

„A také princové.“ Zmlkl, vzrušením z toho všeho div že nepraskl. „James Trenchard, který začínal se stánkem na trhu v Covent Garden, se chystá na tanec s princeznou.“

„Žádnou z nich nevyzveš k tanci. Jen bys nás oba ztrapnil.“

„Uvidíme.“

„Myslím to vážně. Už tak je dost špatné, že k tomu povzbuzuješ Sophii.“

James se zamračil. „Ty tomu nevěříš, ale ten chlapec to myslí upřímně. Tím jsem si jistý.“

Anne netrpělivě zavrtěla hlavou. „Nic takového. I kdyby to lord Bellasis myslel upřímně, stejně je pro ni nedosažitelný. Není svým vlastním pánem, nic pořádného z toho nevzejde.“

Z ulice se ozval hluk a Anne přešla k oknu, aby se podívala, co se děje. Okna ložnice vedla na širokou rušnou hlavní třídu. Dole pochodovali vojáci v jasně červených uniformách, od zlatých lemovek se odráželo slunce. To je divné, pomyslela si, bitva je na spadnutí a my si tady povídáme o plese.

„To si nemyslím.“ James se svých snů nemínil jen tak lehce vzdát.

Anne se otočila zpátky do pokoje. Její manžel se tvářil jako čtyřletý chlapec, zahnaný do kouta. „Ale já ano. A jestli jí celý ten nesmysl nějak ublíží, budeš to mít na svědomí ty osobně.“

„Jak myslíš.“

„A co se týče těch pozvánek, které chudák kluk vyžebral od tety na váš popud, celé je to nesmírně ponižující.“

James už toho měl dost. „Nepokazíš to. Nedovolím ti to.“

„Nemusím nic kazit. Pokazí se to samo.“

Tím to skončilo. Vyřítil se z pokoje, aby se převlékl k večeři, a ona zazvonila na zvonek, aby přivolala Ellisovou zpět.

Anne z toho všeho byla nešťastná. Nechtěla se hádat, ale na celé té záležitosti bylo něco, co v ní vyvolávalo pocit křivdy a zmaru. Měla ráda život, jaký vede. Jsou teď bohatí, úspěšní, v londýnské komunitě obchodníků oblíbení, a James přesto musí všechno, čeho dosáhli, neustále ohrožovat tím, že chce stále víc. Bude ji nutit chodit do společnosti, v které nejsou vítáni ani respektováni. Bude muset konverzovat s muži a ženami, kteří jimi tajně – anebo zcela otevřeně – pohrdají. A to všechno v době, kdy by si mohli užívat pohodlí a úcty, jen kdyby to James dovolil. Ale už když nad tím přemýšlela, uvědomovala si, že nedokáže manžela zastavit. Nikdo to nedokáže. Taková byla jeho povaha.

O plese vévodkyně z Richmondu se toho napsalo už tolik, že za ta léta získal aureolu majestátnosti a vznešenosti, nikoli nepodobnou středověké korunovační slavnosti. Objevil se v dílech krásné literatury všeho druhu a každé další výtvarné zobrazení onoho večera je impozantnější než to předchozí. Henry O’Neill na svém obraze z roku 1868 umístil ples do sálu v obrovském paláci s mohutnými mramorovými sloupy, kde se tísní stovky hrůzou a žalem ochromených hostů, kteří vypadají oslnivěji než tanečníci ze souboru divadla Drury Lane. Jako u mnoha ikonických okamžiků dějin, i v tomto případě se realita podstatně odlišovala.

Richmondové přijeli do Bruselu částečně za účelem omezení výdajů – několikaletým pobytem v cizině chtěli snížit životní náklady – a částečně na znamení solidarity se svým dobrým přítelem, vévodou z Wellingtonu, který si tam zřídil hlavní štáb. Samotný Richmond, bývalý voják, dostal nabídku zhostit se organizace obrany Bruselu v případě, že by se naplnil nejhorší scénář a nepřítel by napadl zemi. Přijal. Věděl, že se bude jednat o převážně administrativní práci, ale byl to úkol, který bylo třeba vykonat a který uspokojí jeho touhu stát se přímým účastníkem válečného úsilí, nikoli jen jeho neužitečným divákem. Věděl až příliš dobře, že takových je ve městě spousta.

Bruselských paláců byl na trhu nedostatek a většina už byla zamluvená, takže se nakonec usadili v domě, kde před nimi sídlil výrobce módních kočárů. Nacházel se na Rue de la Blanchisserie, doslova v „prádelní ulici“, což podnítilo Wellingtona k žertovnému přejmenování nového domova Richmondových na Prádelnu, kterýžto vtip oceňovala vévodkyně mnohem méně než její manžel. To, co bychom nazvali výstavnou halou domu výrobce kočárů, byla velká, stodole podobná stavba nalevo od hlavního vchodu, do které se vcházelo přes malou kancelář, kde si kdysi zákazníci vybírali čalounění a další volitelnou výbavu, již ale lady Georgiana Lennoxová, třetí dcera Richmondových, ve svých memoárech zázračně proměnila v „předpokoj“. Prostor, kde se kdysi předváděly kočáry, byl opatřen tapetami se vzorkem popínavých růží a byl uznán za místnost dostatečně vhodnou pro konání plesu.

Vévodkyně z Richmondu přivezla do pevninské Evropy celou svou rodinu, a protože zejména slečny toužily po nějaké zábavě, naplánoval se večírek. Potom, začátkem června, došlo k tomu, že Napoleon, který dříve toho roku unikl z vyhnanství na Elbě, odjel z Paříže a hledal spojence. Vévodkyně se zeptala Wellingtona, zda je v pořádku, aby pokračovala v přípravě plesu, a dostalo se jí ujištění, že ano. Vévoda vlastně vyjádřil výslovné přání, aby se ples konal jako demonstrace anglické chladnokrevnosti a jasný důkaz toho, že dokonce ani dámy nezneklidňuje představa francouzského císaře na pochodu a odmítají odpustit si zábavu. A bylo to samozřejmě v naprostém pořádku…

„Doufám, že neděláme chybu,“ pronesla vévodkyně už podvacáté za poslední hodinu a vrhla na sebe zkoumavý pohled do zrcadla. Byla docela spokojená s tím, co viděla: hezkou ženu zralého věku, oblečenou do světle krémových hedvábných šatů, za kterou se muži stále ještě otáčejí. Diamanty v jejích špercích byly té nejvyšší kvality, přestože se její přátelé dohadovali, zda nemusela nahradit originály skleněnými replikami jako součást úsporných opatření.

„Na takové řeči je už trochu pozdě.“ Vévoda z Richmondu byl napůl pobavený situací, v níž se ocitli. Brusel považovali za svého druhu únik před světem, ale k jejich překvapení si je svět našel i zde. A jeho žena teď pořádá večírek se seznamem hostů stejně honosným jako v Londýně, a to ve chvíli, kdy se město připravuje na dunění francouzských děl. „To byla skvělá večeře. Až budou podávat jídlo, ani jej nebudu schopen sníst.“

„Ale budeš.“

„Slyším přijíždět kočár. Měli bychom jít dolů.“ Vévoda byl sympatický muž, laskavý a milující otec, zbožňovaný svými dětmi, a sám dost silná osobnost na to, aby si vzal za ženu jednu z dcer nechvalně známé vévodkyně z Gordonu, o jejíchž výstřelcích se ve Skotsku povídalo celé roky. Věděl, že se spousta lidí domnívá, že si mohl vybrat lépe a zjednodušit si život, ale celkem vzato toho nikdy nelitoval. Jeho manželka byla extravagantní – o tom nebylo pochyb –, ale také dobromyslná, atraktivní a chytrá. Byl rád, že si vybral ji.

V malém salonku – podle Georgiany „předpokoji“ –, kterým se procházelo do tanečního sálu, už čekalo několik prvních hostů. Květináři odvedli dobrou práci. Sál byl vyzdoben květinovým aranžmá z růžových růží a bílých lilií s pečlivě ustříhanými tyčinkami, aby si dámy nepotřísnily šaty pylem, a girlandami z hustého listoví v různých odstínech zelené, což dodávalo domu výrobce kočárů zdání velkoleposti, již postrádal za denního světla, a spolu s mihotavou září mnoha víceramenných svícnů propůjčovalo celé scéně lichotivý vzhled.

Vévodkynin synovec Edmund, vikomt Bellasis, si povídal s Georgianou. Přistoupili k jejím rodičům. „Kdo jsou ti lidé, které vás Edmund přinutil pozvat? Proč je neznáme?“

Lord Bellasis ji přerušil: „Dnes večer je poznáte.“

„Nejsi moc sdílný,“ poznamenala Georgiana.

Vévodkyně chovala jisté podezření a začínala litovat své velkorysosti. „Doufám, že se na mě tvoje matka proto nebude zlobit.“ Pozvánky mu dala bez přemýšlení, ale po krátké úvaze dospěla k závěru, že se na ni její sestra zlobit bude, a to velmi.

Jako na zavolanou se ozval komorníkův hlas: „Pan a paní James Trenchardovi. Slečna Sophia Trenchardová.“

Vévoda pohlédl směrem ke dveřím. „Snad jsi nepozvala toho Kouzelníka?“ Jeho žena vypadala zmateně. „Wellingtonův hlavní zásobovatel. Co ten tady dělá?“

Vévodkyně se přísně obrátila na svého synovce: „Proviantník vévody z Wellingtonu? Já jsem pozvala na svůj ples obchodního dodavatele?“

Lord Bellasis se nenechal jen tak snadno odradit. „Drahá tetičko, pozvala jste jednoho z vévodových nejvěrnějších a nejvýkonnějších pomocníků v jeho vítězném boji. Řekl bych, že každý loajální Brit by měl být hrdý na to, že může přivítat pana Trencharda ve své domě.“

„Podvedl jsi mě, Edmunde. Nemám ráda, když ze mě dělají blázny.“ Ale mladík už odešel přivítat nově příchozí. Hleděla na svého manžela.

Vypadal pobavený jejím hněvem. „Nezírej na mě, moje milá. Já jsem je nepozval. To tys je pozvala. A musíš přiznat, že je hezká.“

Alespoň to byla pravda. Sophia nikdy nevypadala půvabněji.

Nebyl čas říct nic dalšího, protože Trenchardovi k nim právě přistoupili. Anne promluvila jako první. „Je to od vás velice laskavé, paní vévodkyně.“

„Ale vůbec ne, paní Trenchardová. To vy jste byla velice laskavá k mému synovci.“

„Je nám vždy potěšením setkat se s lordem Bellasisem.“ Anne zvolila správně. V modrém hedvábí lemovaném jemnou krajkou, kterou sehnala Ellisová, vypadala důstojně. Její šperky se možná nemohly rovnat většině ostatních v místnosti, ale rozhodně byly ucházející.

Vévodkyně se začala trochu uklidňovat. „Pro mladé muže je to těžké, být tak daleko od domova,“ řekla vcelku mile.

James přemýšlel, jestli by vévodkyni neměl oslovit ,Vaše Jasnosti‘. I když to jeho žena neučinila, a zdálo se, že to nikomu nevadí, stále si nebyl jistý. Otevřel ústa, aby promluvil.

„No jestli to není Kouzelník,“ zvolal Richmond žoviálně. Pokud ho přítomnost obchodníka ve vlastním domě překvapila, rozhodně to nedal najevo. „Pamatujete si, že jsme spolu dělali plány pro případ, že by byli záložníci povoláni do zbraně?“

„Velmi dobře se na to pamatuji, na váš… váš soupis, chci říct. Vévodo.“ Poslední slovo pronesl jako naprosto samostatnou entitu, zcela nesouvisející s jejich rozhovorem. James měl pocit, jako by vrhl kámen do poklidné hladiny tůně. Čeření té trapnosti ho na několik okamžiků zcela pohltilo. Ale Anne ho uklidnila laskavým úsměvem a přikývnutím a nezdálo se, že by si toho někdo jiný všiml, takže pocítil úlevu.

Anne převzala slovo: „Smím vám představit naši dceru Sophii?“ Sophia udělala pukrle a vévodkyně si ji prohlédla od hlavy k patě, jako by vybírala na trhu srnčí kýtu k obědu, což ve skutečnosti nikdy nedělala. Viděla, že dívka je hezká a svým způsobem docela půvabná, ale jediný pohled na jejího otce jí znovu připomněl, že nic takového absolutně nepřichází v úvahu. Hrozila se chvíle, kdy se její sestra o tomto večeru dozví a obviní ji, že to celé podporovala. Přece to Edmund nemůže myslet vážně. Je to rozumný chlapec, nikdy s ním nebyly žádné problémy.

„Slečno Trenchardová, smím vás doprovodit do sálu?“ Edmund se při těch slovech snažil působit nenuceně, ale tetu nedokázal oklamat. Byla příliš světaznalá na to, aby neprokoukla jeho chabý pokus o zdání lhostejnosti. Ve skutečnosti se jí zmocnila úzkost, když sledovala, s jakou samozřejmostí se do něj dívka zavěsila a jak spolu odcházejí a šeptem si povídají, jako kdyby už jeden druhému patřili.

„Major Thomas Harris.“

Docela pohledný mladík se mírně uklonil hostitelům, když na něj Edmund zavolal:

„Harrisi! Nečekal jsem, že tě tady uvidím.“

„Musím se občas trochu pobavit, to víš,“ odpověděl mladý důstojník a usmál se na Sophii, která zareagovala veselým smíchem, jako kdyby se všichni tři dobře znali. Potom Sophia s Edmundem odkráčeli do tanečního sálu, sledováni vévodkyniným úzkostným pohledem. Tvořili hezký pár, to musela uznat: Edmundovy tmavé kadeře, ostře řezané rysy a plné rty, roztažené v úsměvu nad důlkem na bradě, ještě víc zdůrazňovaly Sophiinu bledou krásu. Zachytila manželův pohled. Oběma bylo jasné, že situace je vážná. Pokud se už nevymkla kontrole.

„Pan James a lady Frances Wedderburn-Websterovi,“ ohlásil komorník a vévoda postoupil o krok kupředu, aby se přivítal s nově příchozími.

„Lady Frances, vypadáte nádherně.“ Vévodovi neunikl manželčin ustaraný pohled, jímž sledovala mladé milence. Opravdu Richmondovi nedokážou udělat nic, aby situaci zvládli? Viděl starost vepsanou do tváře své ženy a naklonil se k ní: „Promluvím s ním později. Nakonec dostane rozum. Vždycky to tak bylo.“ Přikývla. Tak se to musí udělat. Vyřešit to později, až bude po plese a ta dívka pryč. U dveří nastal rozruch a zvonivý hlas komorníka zpěvně ohlásil: „Jeho královská výsost, princ Oranžský.“ Pohledný mladý muž přistoupil k hostitelce a hostiteli, a vévodkyně, se zády rovnými jako pravítko, složila hluboké pukrle.

Vévoda z Wellingtonu dorazil až před půlnocí, ale učinil tak naprosto nevzrušeně. K velké radosti Jamese Trencharda se vévoda rozhlédl po tanečním sále, a když ho spatřil, zamířil přímo k němu. „Co sem dnes večer přivedlo Kouzelníka?“

„Její Jasnost nás pozvala.“

„Vskutku? To je milé. Bavíte se dobře?“

James přikývl. „Ach, ano, Vaše Jasnosti. Ale hodně se tady povídá o Bonapartově postupu.“

„Propánakrále, vážně? Je tahle půvabná dáma paní Trenchardová?“ Zachovával klid, o tom nebylo pochyb.

Dokonce i Anne ztratila nervy, když ho měla oslovit prostým ,pane vévodo‘. „Rozvážnost Vaší Jasnosti je velmi uklidňující.“

„To také bylo mým záměrem.“ Lehce se zasmál a obrátil se k důstojníkovi, který stál vedle. „Pane Ponsonby, znáte se s Kouzelníkem?“

„Jistě, pane vévodo. Trávím spoustu času před kanceláří pana Trencharda a snažím se prosazovat zájem svých mužů.“ Ale říkal to s úsměvem.

„Paní Trenchardová, dovolte, abych vám představil pana Williama Ponsonbyho. Pane Ponsonby, seznamte se s Kouzelníkovou manželkou.“

Ponsonby se mírně uklonil. „Doufám, že se k vám chová laskavěji než ke mně.“

Také se usmála, ale než mohla odpovědět, přidala se k nim dcera Richmondových, Georgiana. „V celém sále to jen vře různými fámami.“

Wellington uvážlivě přikývl. „To je mi jasné.“

„A jsou pravdivé?“ Georgiana Lennoxová byla hezká dívka s jasným, přívětivým obličejem. Úzkost v jejím hlase jen podtrhovala upřímnost otázky a vážnost hrozby, která se nad nimi všemi vznášela.

Když se jí podíval do očí, vévodův výraz poprvé zvážněl. „Obávám se, že ano, lady Georgiano. Vypadá to, že zítra vyrazíme.“

„To je strašné.“ Otočila se, aby mohla sledovat dvojice vířící v tanci po parketu. Většina mužů byli mladíci v slavnostních uniformách, kteří se smáli a vesele si povídali s partnerkami. Kolik z nich přežije nadcházející bitvu?

„Musíte nést těžké břímě.“ Anne Trenchardová se také dívala na muže. Vzdychla si. „Někteří z těchto mladíků za několik dnů zemřou, a pokud máme vyhrát válku, ani vy tomu nedokážete zabránit. Nezávidím vám.“

Wellingtona ta slova od manželky dodavatele, ženy, kterou do toho večera vůbec neznal, příjemně překvapila. Ne každý si dokázal představit, že to všechno není jen samá sláva. „Děkuji vám za pochopení, madam.“

V té chvíli je přerušil ostrý tón píšťaly dud a tanečníci opustili parket, aby přenechali místo horalskému oddílu skotského klanu Gordonů. Byl to vévodkynin coup de théâtre, který si vyprosila u jejich velitele s odkazem na svůj gordonský původ. Protože horaly založil o dvacet let dříve její zesnulý otec, velitel neměl šanci vévodkynino přání odmítnout, a tak ho s potěšením splnil. Historie nezaznamenala jeho skutečný názor na povinnost propůjčit své muže jako zlatý hřeb programu na plese v předvečer bitvy, jež měla změnit osud Evropy. V každém případě jejich vystoupení zahřálo u srdce všechny přítomné Skoty a pobavilo jejich anglické bližní, zato cizince očividně zmátlo. Anne Trenchardová si všimla, jak se princ Oranžský při tom zvuku zamračil a tázavě se podíval na svého pobočníka. Ale pak se muži pustili do tance a skeptici z řad diváků brzy podlehli jejich vzrušení a energii, až se k všeobecnému nadšení nakonec přidali i vyjevení němečtí princové povzbuzováním a tleskáním.

Anne se otočila k manželovi. „Připadá mi neuvěřitelné, že než skončí měsíc, budou bojovat s nepřítelem.“

„Měsíc?“ James se hořce zasmál. „Spíš týden.“

Ještě nedomluvil, když se rozletěly dveře a do sálu vtrhl mladý důstojník, který si ani neseškrábal bláto z holínek, a očima vyhledal svého velitele, prince Oranžského. Uklonil se a podal mu obálku, jež okamžitě upoutala pozornost celé společnosti. Princ přikývl, vstal a přešel k vévodovi. Předal mu dopis, ale vévoda si ho nepřečtený strčil do kapsy vesty, protože komorník právě ohlásil večeři. Anne se usmála, navzdory zlé předtuše. „Člověk musí vévodu obdivovat, jak se dokáže ovládat. Může to být rozsudek smrti pro jeho vlastní armádu, ale on raději podstoupí to riziko, než aby dal najevo byť jen náznak obav.“

James přikývl. „Toho jen tak něco nerozhází, to je pravda.“ Všiml si, že se jeho žena zamračila. V davu lidí, kteří se přesunovali do jídelny, kráčela Sophia, stále zavěšená do vikomta Bellasise. Anne se snažila nedat najevo nervozitu. „Řekni jí, aby povečeřela s námi, anebo s kýmkoli jiným.“

James zavrtěl hlavou. „Řekni jí to sama. Já to neudělám.“

Anne přikývla a přistoupila k mladé dvojici. „Nesmíte Sophii dovolit, aby si vás zabrala jen pro sebe, lorde Bellasisi. Máte tady spoustu přátel, kteří by si s vámi rádi popovídali.“

Ale mladík se jen usmál. „Nemějte obavy, paní Trenchardová. Jsem s tím, s kým chci být.“

Anne se ozvala znovu, tentokrát o trochu rozhodněji. Plácla si vějířkem do levé dlaně a řekla: „To je velmi hezké, drahý lorde. Ale Sophia musí chránit svou reputaci, a vaše velkorysá pozornost ji může ohrozit.“

Bylo marné doufat, že Sophia zůstane potichu.

„Mamá, nedělej si starosti. Mohla bys aspoň trochu důvěřovat mému úsudku.“

„Kéž bych mohla.“ Anne se svou poblázněnou, zamilovanou a ctižádostivou dcerou ztrácela trpělivost. Ale postřehla, že se po nich některé dvojice začínají otáčet, a tak raději ustoupila, než aby ji viděli, jak se hádá se svým dítětem.

Poněkud proti přání manžela vybrala klidný stůl v krajní řadě, u něhož sedělo několik důstojníků s manželkami, posadila se a pozorovala zářnou společnost uprostřed sálu. Wellington seděl mezi lady Georgianou Lennoxovou a úchvatnou dámou v šatech barvy půlnoční modři, s hlubokým výstřihem a stříbrným vyšíváním. Přirozeně měla na sobě nádherné diamantové šperky. Zasmála se, v úsměvu odhalila řadu zářivě bílých zubů, a pak na vévodu vrhla postranní pohled zpod hustých tmavých řas. Lady Georgianu tato konkurentka zjevně unavovala. „Kdo je ta žena po vévodově pravici?“ zeptala se Anne manžela.

„Lady Frances Wedderburn-Websterová.“

„No ovšem. Přišla přece hned po nás. Zdá se, že si je velmi jistá vévodovým zájmem.“

„A má pro to dobré důvody.“ James na ni spiklenecky mrkl a Anne si tu krásku prohlížela s ještě větší zvědavostí. Nikoli poprvé se zamyslela nad tím, jak válka a blízkost smrti zesilují touhu po životních rozkoších. Mnoho párů v místnosti riskovalo svou pověst a dokonce i budoucí štěstí, jen aby si ještě trochu užili, než je válka rozdělí.

U dveří nastal rozruch a Anne se tam podívala. Stejný posel, kterého viděli už předtím, stále ještě v zablácených botách, se vrátil a znovu přistoupil k princi Oranžskému. Chvíli spolu mluvili, načež princ vstal a přešel k Wellingtonovi. Sklonil se k němu a zašeptal mu něco do ucha. To opravdu upoutalo pozornost celého shromáždění a šum konverzace začal utichat. Wellington vstal. Řekl něco vévodovi z Richmondu a společně zamířili ke dveřím, když se Wellington náhle zastavil. K úžasu Trenchardových a k velkému vzrušení všech u stolu se rozhlédl a přešel přímo k nim.

„Vy. Kouzelníku. Můžete nás doprovodit?“

James okamžitě odložil příbor a vstal. Vedle těch dvou vysokých mužů vypadal jako malý boubelatý šašek mezi dvěma králi – což ve skutečnosti byl, musela si přiznat Anne.

Muž, který seděl naproti ní, nedokázal skrýt svůj obdiv.

„Váš manžel je očividně vévodův důvěrník, madam.“

„Vypadá to tak.“ Přesto na něj byla pro jednou pyšná a byl to dobrý pocit.

Když otevřeli dveře převlékárny, sluha, který si právě natahoval noční košili, polekaně vzhlédl a nevěřícně zíral na nejvyššího velitele.

„Mohl byste nás na chvíli nechat o samotě?“ řekl Wellington a sluha se mohl přetrhnout, jak se snažil co nejrychleji vzdálit. „Máte nějakou slušnou mapu této oblasti?“

Richmond souhlasně zamumlal, vytáhl z police velkou knihu a otevřel ji na stránce s mapou Bruselu a okolí. Na Wellingtonovi začal být znát vztek, který tak úspěšně potlačoval v jídelně. „Napoleon mě napálil, k čertu! Princ Oranžský dostal druhou zprávu, tentokrát od barona Rebecqueho. Bonaparte zatlačil Charleroie na bruselskou cestu a postupuje.“ Sklonil se nad mapou. „Dal jsem rozkaz vojsku, aby se shromáždilo u Quatre Bras, ale tam ho nezastavíme.“

„Můžete. Ještě zbývá několik hodin do svítání.“ Ale Richmond svým vlastním slovům nevěřil o nic víc než slavný vévoda.

„Pokud ne, budu se s ním muset utkat tady.“

James se natáhl, aby viděl na mapu. Vévodův palec spočíval na malé vesničce jménem Waterloo. Jamesovi připadalo neskutečné, že ještě před minutou poklidně večeřel u bezvýznamného stolu v jídelně, a teď stojí v šatně vévody z Richmondu, jen s ním a vrchním velitelem vojsk, uprostřed událostí, které změní životy všech.

V té chvíli vzal Wellington poprvé na vědomí jeho přítomnost. „Budu potřebovat vaši pomoc, Kouzelníku. Rozumíte? Nejdřív budeme u Quatre Bras, a potom téměř jistě u…“ Odmlčel se a zkontroloval název na mapě. „Waterloo. Docela divné jméno na to, aby získalo nárok na nesmrtelnost.“

„Pokud ho někdo dokáže učinit nesmrtelným, tak jste to vy, Vaše Jasnosti.“ V Jamesově relativně prostém hodnotovém systému trochu pochlebování nikdy nebylo na škodu.

„Stačí vám tyto informace?“ Wellington byl voják z povolání, žádný neschopný amatér, a James ho proto obdivoval.

„Ano. Nedělejte si starosti. Neprohrajeme válku kvůli nedostatku zásob.“

Wellington se na něj podíval, téměř s náznakem úsměvu. „Jste bystrý muž, Trencharde. Musíte svůj talent dobře využít, až bude po válce. Věřím, že to můžete dotáhnout daleko.“

„Vaše Jasnost je velice laskavá.“

„Jen se nesmíte nechat rozptýlit těmi společenskými tretkami. Máte víc rozumu, nebo byste měl mít, a stojíte za víc než většina těch náfuků v sále. Na to nezapomínejte.“ Vypadalo to, jako by náhle uslyšel hlas, který ho vybídl, že nastal čas. „Tak dost. Musíme se připravit.“

V jídelně mezitím nastal chaos. Bylo jasné, že se zvěst už stačila rozšířit. Sály vyzdobené květinami, tak voňavé a elegantní, když večírek začal, se teď staly jevištěm srdceryvného loučení. Matky a dívky přestaly předstírat klid, otevřeně plakaly a tiskly se ke svým synům a bratrům, manželům a milencům. K Jamesovu úžasu kapela dál hrála, a co bylo ještě neskutečnější, některé dvojice dál tančily. Jak to dokázaly uprostřed všeho toho zděšení a žalu, bylo těžké pochopit.

Anne ho v tom davu našla dřív než on ji.

„Měli bychom jít,“ řekl. „Musím jít přímo do skladiště. Posadím vás do kočáru a půjdu pěšky.“

Přikývla. „Je to poslední bitva?“

„Kdoví? Podle mě ano. Tolik let už doufáme, že každá šarvátka bude poslední bitvou, ale tentokrát tomu doopravdy věřím. Kde je Sophia?“

Našli ji v hale, plakala v náručí lorda Bellasise. Anne byla vděčná za všechen ten zmatek a rozruch, protože se v něm jejich pošetilé a indiskrétní chování ztratilo. Bellasis něco zašeptal Sophii do ucha a pak ji jemně postrčil k matce. „Postarejte se o ni.“

„To obvykle dělám,“ odvětila Anne, poněkud podrážděná jeho opovážlivostí. Ale jeho vlastní žal ho uchránil před jejím tónem. Věnoval poslední pohled objektu své lásky a spěšně odešel se skupinou mladých důstojníků. James vyzvedl jejich přehozy a plédy a teď se tlačil davem k východu. Vévodkyni nebylo nikde vidět. Anne se přestala rozhlížet a rozhodla se, že jí napíše ráno, ačkoli předpokládala, že vévodkyni v této situaci na takových společenských jemnůstkách nesejde.

Konečně se protlačili halou a otevřenou branou ven na ulici. I tam byla tlačenice, ale ne taková jako uvnitř. Někteří důstojníci už seděli na koních. Anne zahlédla v davu Bellasise. Sluha mu přivedl koně a teď ho držel, zatímco jeho pán nasedal. Anne na té scéně na okamžik spočinula pohledem. Zdálo se, že Bellasis někoho vyhlíží, ale pokud to byla Sophia, neviděl ji. V té chvíli za sebou Anne uslyšela hlasité vyjeknutí. Její dcera zírala na skupinu vojáků pod nimi. „Co je?“ Anne žádného z těch mužů nepoznávala. Ale Sophia dokázala jen zavrtět hlavou, ale zda z žalu či přemožena hrůzou, bylo těžké odhadnout. „Věděla jsi, že musí odjet.“ Anne objala dceru kolem ramenou.

„To není proto.“ Sophia dál hleděla na skupinu mužů v uniformách, která se pomalu vydávala na pochod. Zachvěla se a nahlas zavzlykala. Zdálo se, že ten vzlykot vychází přímo z hloubi její duše.

„Moje milá, vzpamatuj se.“ Anne se rozhlédla a snažila se ujistit, že nikdo není svědkem té trapné situace. Její dcera se zcela přestala ovládat. Třásla se, jako by trpěla zimnicí, potila se a slzy jí stékaly po tvářích. Anne začala jednat. „Pojď se mnou. Rychle. Musíme se vrátit domů, než tě někdo pozná.“ Spolu s manželem táhli rozechvělou dívku podél řady čekajících kočárů, až našli ten svůj a pomohli jí nasednout. James se rychle rozloučil a odešel, ale trvalo ještě hodinu, než se jim podařilo vymotat ze shluku ostatních kočárů a než se Anne se Sophií dostaly domů.

Sophia následující den neopustila pokoj, ale nezáleželo na tom, protože celý Brusel byl jako na trní a nikdo její přítomnost nepostrádal. Vtrhne útočící armáda do města? Je každá mladá žena v nebezpečí? Obyvatelé města byli rozpolcení. Měli by doufat ve vítězství a schovat cennosti, aby je uchránili před vracejícím se vojskem, anebo budou poraženi a měli by z města raději utéct? Anne strávila většinu dne v rozjímání a modlitbách. James se domů nevrátil. Jeho osobní sluha mu odnesl do skladiště šaty na převlečení a koš s jídlem. Anne se musela usmát nad svou pošetilostí, že posílá zásoby hlavnímu zásobovateli.

Pak se městem začaly šířit zprávy o bitvě u Quatre Bras. Vévoda z Brunswicku byl mrtev, zabit střelou do srdce. Anne přemýšlela o tom snědém, nekonvenčně přitažlivém muži, který ještě včera tančil valčík s vévodkyní. Než to celé skončí, přijde ještě mnoho podobných zpráv. Rozhlédla se po přijímacím pokoji pronajaté vily. Byl docela hezký: sice na její vkus příliš impozantní, zato podle Jamese ne dost velkolepý. Byl zařízený tmavým nábytkem a na oknech visely bílé závěsy z hedvábného moaré, s bohatě nařasenými volány lemovanými třásněmi u stropu. Zvedla vyšívání, a zase ho odložila. Jak by mohla vyšívat, když jen o několik kilometrů dál muži, které zná, bojují o život? Stejně to dopadlo s knihou. Nedokázala ani předstírat, že se věnuje četbě smyšleného příběhu, když se jiný, skutečný a brutální příběh odehrává tak blízko, že až k ní doléhá dunění děl. Do pokoje vešel její syn Oliver a uvelebil se v křesle. „Proč nejsi ve škole?“

„Poslali nás domů.“ Přikývla. Samozřejmě, že je poslali domů. Učitelé si určitě také plánují útěk z města. „Nějaké novinky od otce?“

„Ne, ale on není v žádném nebezpečí.“

„Proč je Sophia pořád v posteli?“

„Není jí dobře.“

„To je kvůli lordu Bellasisovi, že?“

Anne se na něj podívala. Jak to, že ti mladí všechno vědí? Je mu šestnáct. Nikdy se nezúčastnil ničeho, co by se dalo aspoň vzdáleně nazvat společenskou událostí. „Jistěže ne,“ odpověděla. Ale chlapec se jen usmál.

Svého manžela Anne znovu spatřila až v úterý ráno. Právě snídala ve svém pokoji, už oblečená, když otevřel dveře a vstoupil. Vypadal, jako kdyby se sám válel v prachu a blátě bitevního pole. Její pozdrav byl prostý. „Díky Bohu,“ řekla.

„Dokázali jsme to. Malý Boney je na útěku. Ale ne všichni to přežili.“

„To si dovedu představit. Ubožáci.“

„Vévoda z Brunswicku je mrtvý.“

„Slyšela jsem.“

„Taky lord Hay a William Ponsonby.“

„To je smutné.“ Připomněla si muže s milým úsměvem, který si ji dobíral kvůli manželově tvrdosti. „Někteří prý dokonce zemřeli v těch parádních uniformách, co měli na sobě na plese.“

„To je pravda.“

„Měli bychom se za ně pomodlit. Mám pocit, že tím, že jsme je viděli na plese, jsme s nimi všemi nějak spojeni. Chudáci.“

„Je to tak. Ale je tady ještě jeden mrtvý, a s tím jsme spojení doopravdy.“ Netrpělivě k němu vzhlédla. „Vikomt Bellasis padl v boji.“

„Ach, ne.“ Přikryla si obličej dlaněmi. „Jsi si jistý?“ Sevřelo se jí srdce. Ale proč vlastně? Copak snad věřila, že Sophia může mít pravdu, a že teď přišla o svou šanci? To přece ne. Věděla, že je to nereálný sen, a přesto… Je to strašné.

„Včera jsem tam byl. Na bojišti. Byl to vskutku strašlivý pohled.“

„Proč jsi tam jel?“

„Kvůli práci. Proč vůbec něco dělám?“ Hned zalitoval svého jízlivého tónu. „Slyšel jsem, že Bellasis je na seznamu padlých, a chtěl jsem vidět jeho tělo. Byl to on. Takže ano, jsem si jistý. Jak je na tom Sophia?“

„Od plesu je jako stín. Bezpochyby se obává právě té hrozné zprávy, kterou jí budeme muset oznámit.“ Anne si povzdychla. „Měli bychom jí to říct, než se to dozví od někoho jiného.“

„Řeknu jí to.“ Překvapeně na něj pohlédla. Tohle nebyla zrovna povinnost, které by se James obvykle ujímal dobrovolně.

„Myslím, že bych to měla udělat já. Jsem její matka.“

„Ne. Řeknu jí to sám. Můžeš za ní jít potom. Kde je?“

„Na zahradě.“

Odkráčel. Anne přemýšlela o jejich rozhovoru. Takže takto nakonec skončí Sophiino pošetilé chování: nikoli skandálem, bohudíky, ale žalem. Sophia si stavěla vzdušné zámky a James ji v tom podporoval, a teď se všechny její sny obrátí v prach. Nikdy už se nedozví, jestli měla Sophia pravdu a Bellasis s ní měl počestné plány, anebo jestli byla blíž pravdě Anne a Sophia pro něj byla jen půvabnou panenkou, s kterou si pohrál v době pobytu v Bruselu.

Přešla k oknu a posadila se na parapet. Zahrada dole byla rozvržena formálním, geometrickým způsobem, který byl stále ještě oblíbený v Nizozemí, ale Anglie ho už dávno opustila. Sophia seděla na lavičce u štěrkové cestičky a vedle ní ležela neotevřená kniha, když její otec vyšel z domu. James k ní už za chůze mluvil, přisedl si k ní a vzal ji za ruku. Anne přemýšlela, jaká asi zvolil slova. Vypadalo to, že se zprávou nespěchá, dost dlouho hovořil, velmi mírně, a pak se Sophia náhle sesunula, jako kdyby ji zasáhl blesk. James ji vzal do náruče a ona se rozplakala. Anne byla vděčná alespoň za to, že její manžel sdělil dceři tu strašlivou zprávu co nejšetrněji.

Později si bude Anne klást otázku, jak si mohla být tak jistá, že tímhle Sophiin příběh končí. Na druhé straně, jak sama sebe uklidňovala, kdo by měl vědět lépe než ona, že při zpětném pohledu je vždy všechno jinak. Vstala. Byl čas jít dolů a konejšit dceru, která se probudila z krásného snu do kruté reality.

2. Náhodné setkání

1841

Kočár zastavil. Připadalo jí, že do něj sotva nastoupila. Konec konců, z Eatonského náměstí na Belgravské nemělo cenu jezdit kočárem. Kdyby to záleželo na ní, šla by pěšky. Ale v takových případech nezáleželo na ní. Nikdy. Kočí sestoupil a za chvíli se otevřela dvířka. Nabídl jí paži, aby při sestupování se schůdků nezavrávorala. Anne se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, a zůstala stát na místě. Dům, kde ji očekávali, byl jedním z těch nádherných klasických paláců, zdobených jako svatební dort, které v posledních dvaceti letech rostly jako houby po dešti v nové čtvrti Belgravia. Anne Trenchardová je znala. Její manžel strávil poslední čtvrtstoletí stavěním přesně takových soukromých paláců na náměstích, hlavních třídách a výstavných obloukovitých ulicích. Bylo to moderní bydlení pro bohaté Angličany devatenáctého století. James je budoval společně s bratry Cubittovými a vydělal při tom hezké jmění.

Před ní byly do domu uvedeny dvě dámy, a lokaj stál dál uctivě ve dveřích a přidržoval je otevřené. Nezbývalo jí než vystoupat po schodech a vejít do velké haly, kde čekala služka, aby od ní převzala svrchní oblečení. Anne si však nechala čepec nasazený. Už si zvykla na to, že chodí na návštěvy k lidem, které sotva zná, a dnešek nebyl výjimkou. Tchán její dnešní hostitelky, zesnulý vévoda z Bedfordu, byl klientem Cubittových a její manžel James pro něj udělal spoustu práce na náměstích Russelově a Tavistockově. V současné době James pochopitelně rád předstíral, že je v jejich kanceláři jen náhodou, a někdy to fungovalo. Úspěšně se tak spřátelil, či spíše seznámil, s vévodou a jeho synem, lordem Tavistockem. Jeho manželka, lady Tavistocková, měla coby jedna z dvorních dam mladé královny vždy důležité postavení. S Anne spolu za poslední léta prohodily jen několik zdvořilostních frází, ale podle jejího manžela to stačilo, aby se na tom dalo stavět. Když po smrti starého vévody žádal ten mladý od Jamese zastavění dalších pozemků v Londýně, James té situace využil a letmo se zmínil, že Anne by se ráda zúčastnila jednoho z vévodkyniných proslulých „čajů o páté“, a brzy přišlo pozvání.

Ne že by Anne přímo nesouhlasila s manželovým šplháním po společenském žebříčku, už si na ně zvykla. Viděla, jakou radost manželovi každý postup dělá – nebo spíš, jakou radost si myslí, že mu to dělá –, a nechtěla mu bortit sny. Jen je s ním nesdílela; o nic víc teď než před téměř třiceti lety v Bruselu. Dobře věděla, že ženy, které ji přijímají ve svých salonech, tak činí na příkaz manželů, a že tyto příkazy manželé vydávají jen v případě, že jim James může být nějak užitečný. Za to, že vystavují svoje vzácné pozvánky na plesy, obědy a večeře, a teď na tento nový „čaj“, zneužívají jeho vděčnost pro své vlastní cíle. Pokud ne Jamesovi, tedy Anne bylo jasné, že jím díky jeho snobství manipulují. James si sám nasadil udidlo do úst a otěže předal mužům, kterým vůbec nezáleželo na něm, ale jen na finančních výnosech, jež mohou díky němu získat. Při tom všem bylo Anniným úkolem se čtyřikrát nebo pětkrát denně převléct, posedět v rozlehlých přijímacích salonech s nevlídnými ženami, a pak se vrátit domů. Už si na tento způsob života zvykla. Už ji neznervózňovali lokajové, ani na ni nedělala dojem každým rokem okázalejší nádhera. Viděla ten život takový, jaký byl: prostě jen jiný životní styl. S povzdechem vystoupala po majestátním schodišti s pozlaceným zábradlím k portrétu hostitelky v životní velikosti, v klasickém stylu od Thomase Lawrence. Anne přemýšlela, jestli se nejedná o kopii, která má zapůsobit na londýnské návštěvníky, zatímco originál spokojeně visí ve Woburnu.

Z odpočívadla zamířila do dalšího předvídatelně obrovského přijímacího pokoje, tentokrát obloženého bleděmodrým damaškem, s vysokým malovaným stropem a pozlacenými dveřmi. V sále posedávalo na židlích, pohovkách a divanech mnoho žen s talířky a šálky v rukou, s nimiž jen s obtížemi balancovaly. Mužů bylo přítomných mnohem méně, pečlivě nastrojených a zjevně zvyklých na lelkování, seděli mezi dámami a bezstarostně klábosili. Jeden vzhlédl ke dveřím a Anne viděla, že ji poznal, přesto zamířila k prázdné židli na okraji společnosti. Procházela kolem staré dámy, která se zrovna natáhla pro sendvič z podnosu, jenž se nebezpečně naklonil a hrozil jí vysypat celý obsah na objemnou sukni. Anne ho včas zachytila a cizí dáma se rozzářila. „V pravý čas.“ Ukousla si. „Ne že by se mi nelíbilo dát si ke svačině zákusek a šálek čaje, aby člověk vydržel do večeře, ale proč nemůžeme sedět u stolu?“

Anne se zastavila u vyhlédnuté židle, a vzhledem k tomu, že stará dáma vedle ní s ní jednala relativně přátelsky, cítila oprávnění si k ní přisednout. „Myslím, že vtip spočívá v tom, že se člověk necítí jako v pasti. Všechny se můžeme volně pohybovat a povídat si, s kým chceme.“

„No, s vámi si popovídám ráda.“

Přispěchala k nim poněkud zneklidněná hostitelka. „Paní Trenchardová, jste velmi laskavá, že jste k nám zaskočila.“ Neznělo to jako pozvání na delší posezení, což pro Anne vlastně nebyla špatná zpráva.

„Je mi ctí s vámi pobýt.“

„Nepředstavíte nás?“ ozvala se stará dáma, kterou Anne zachránila, ale na vévodkyni byla vidět značná neochota dostát své povinnosti. Pak si uvědomila, že jí nic jiného nezbývá, a s chladným úsměvem řekla:

„Dovolte mi, abych vám představila paní James Trenchardovou.“ Anne se uklonila a čekala.

„Vévodkyně vdova z Richmondu.“ Pronesla to jméno s jakousi konečnou platností, jako by tím uzavírala všechny opodstatněné dohady. Rozhostilo se ticho. Pohlédla na Anne v očekávání náležitě vyděšené reakce, ale to jméno v její návštěvnici vyvolalo jiný šok, než si představovala. Anne pocítila nával bolestné nostalgie a smutku. Než se zmohla na jakoukoli poznámku, kterou by situaci zachránila, jejich hostitelka spustila: „A teď mi musíte dovolit, abych vás představila paní Carverové a paní Shuteové.“ Očividně ji chtěla vykázat do prostoru určeného pro bezvýznamné dámy, které chtěla držet dál od těch důležitých a vlivných. Ale s tím se stará dáma nehodlala smířit. „Neodvádějte mi ji. My se s paní Trenchardovou známe,“ řekla a svraštila obličej, jak si soustředěně prohlížela Annin obličej.

Anne přikývla. „Máte vynikající paměť, paní vévodkyně, protože podle mě jsem se za ta léta změnila k nepoznání. Ale máte pravdu. Potkaly jsme se. Byla jsem na vašem plese. V Bruselu, před bitvou u Waterloo.“

Vévodkyně z Bedfordu se užasle zeptala: „Vy jste byla na tom slavném plese, paní Trenchardová?“

„Ano, byla.“

„Ale já jsem měla za to, že jste jen nedávno…“ Včas se zarazila. „Musím zkontrolovat, jestli má každý všechno, co potřebuje. Prosím, omluvte mě.“ Odspěchala pryč a nechala obě ženy, aby se dál zvědavě prohlížely.

Nakonec promluvila vévodkyně. „Dobře si vás pamatuji.“

„Pokud je to pravda, máte můj velký obdiv.“

„Samozřejmě, ve skutečnosti jsme jedna druhou vlastně neznaly, že ne?“ Ve vrásčité tváři před sebou Anne stále dokázala zahlédnout rysy královny Bruselu, která dělala vždy to, co považovala za vhodné.

„Ne, neznaly. S manželem jsme vám byli vnuceni a považuji za velmi velkorysé, že jste nás tehdy přijala.“

„Vzpomínám si. Můj nebožtík synovec byl zamilovaný do vaší dcery.“

Anne přikývla. „Možná byl, možná ne. V každém případě byla zamilovaná ona do něj.“

„Ne, myslím, že byl. Rozhodně jsem si to tehdy myslela. S vévodou jsme o tom vedli dlouhou debatu, po tom plese.“

„O tom nepochybuji.“ Obě dvě věděly, o čem mluví, ale jaký mělo smysl to teď rozebírat?

„Měly bychom to téma opustit. Tamhle je moje sestra. Rozruší ji to, dokonce i po tolika letech.“ Anne pohlédla přes místnost na impozantní postavu oblečenou v šatech z šedého hedvábí s fialovou krajkou, která nevypadala o moc starší než ona sama „Mezi námi je věkový rozdíl necelých deset let, což je jistě překvapivé.“

„Řekla jste jí někdy o Sophii?“

„Je to všechno tak dávno. Co na tom teď záleží? Svoje obavy jsme pohřbily s ním.“ Odmlčela se. Uvědomila si, že se prozradila. „Kde je vaše krásná dcera teď? Pamatuji si, že to byla krasavice. Co se s ní stalo?“

Anne pocítila bodnutí u srdce. Ta otázka pokaždé bolela.

„Stejně jako lord Bellasis, i Sophia zemřela.“ Vždy tu informaci sdělovala rázně a věcným tónem, ve snaze vyhnout se sentimentálním reakcím, které obvykle následovaly. „Několik měsíců po tom plese.“

„Takže se nikdy neprovdala?“

„Ne. Nikdy se neprovdala.“

„To je mi líto. Je to zvláštní, ale velmi jasně si ji vybavuji. Máte další děti?“

„Ach, ano. Mám syna, Olivera, ale…“ Teď zase něco o sobě vyzradila Anne.

„Sophia byla vašemu srdci blíž.“

Anne si povzdechla. Stále ji to tížilo, bez ohledu na to, kolik let uplynulo. „Já vím, předpokládá se, že by měla platit ta krásná představa, že milujeme všechny děti stejně, ale pro mě je to těžké.“

Vévodkyně se skřehotavě zasmála. „Já se o to ani nepokouším. Některé svoje děti mám velmi ráda, s většinou vycházím docela dobře, ale mám dvě, které vysloveně nesnáším.“

„Kolik jich máte?“

„Čtrnáct.“

Anne se usmála. „Proboha. Takže vévodský titul Richmondů je v bezpečí.“

Stará vévodkyně se znovu zasmála. Vzala Anne za ruku a stiskla ji. Bylo to zvláštní, ale Anne byla docela sympatická. Obě dvě hrály roli v tom dávném příběhu. „Na některé vaše dcery si z toho večera pamatuji. Zdálo se, že jedna z nich měla velmi blízko k vévodovi z Wellingtonu.“

„To stále má. Georgiana. Teď je z ní lady de Rosová, ale kdyby nebyl ženatý, pochybuju, že by jí odolal. Ale teď už musím jít. Už jsem tady moc dlouho a budu za to pykat.“ Vstala poněkud s obtížemi, za pomoci hůlky. „Bylo mi potěšením si s vámi popovídat, paní Trenchardová, připomenout si staré dobré časy. To je zřejmě výhoda tohoto rychlého čaje. Můžeme odejít, kdy se nám zachce.“

Než odešla, ještě řekla: „Přeji vám i vaší rodině vše dobré, moje milá. Ať už jsme kdysi stály na kterékoli straně.“

„Já vám taky, paní vévodkyně.“ Anne také vstala a dívala se, jak stará šlechtična pomalu a opatrně kráčí ke dveřím. Rozhlédla se. Viděla několik známých tváří, některé ženy na ni zdvořile pokývly, ale ona věděla, že o její společnost ve skutečnosti nestojí, a proto se nepokusila toho využít. Usmála se na ně, ale nevykročila jejich směrem, aby se k nim připojila. Z velkého sálu vedly otevřené dveře do menšího salonku vytapetovaného světle šedým damaškem, a za ním byla obrazová galerie, nebo spíš místnost s pověšenými obrazy. Anne do ní vešla a obdivovala vystavené malby. Nad mramorovým krbem visel hezký Turner. Přemýšlela, jak dlouho se ještě bude muset zdržet, když ji překvapil hlas za jejími zády.

„Dlouho jste si povídala s mou sestrou.“ Otočila se a před ní stála žena, kterou jí vévodkyně ukázala jako matku lorda Bellasise. Anne měla pocit, že se jí to jen zdá. Vévodkyně z Brockenhurstu tam stála a v ruce držela talířek s šálkem čaje. „A já si myslím, že možná vím proč. Naše hostitelka mi právě řekla, že jste byla na tom slavném bále.“

„Byla jsem tam, lady Brockenhurstová.“

„Tak to máte proti mně výhodu.“ Lady Brockenhurstová zamířila k několika prázdným židlím u velkého okna, vedoucího do zeleně zahrad na Belgravském náměstí. Anne dole viděla chůvu s dvěma malými dětmi, které seděly a hrály si na trávníku. „Řekla byste mi, jak se jmenujete, když tady není nikdo, kdo by nás představil?“

„Jsem paní Trenchardová. Paní James Trenchardová.“

Hraběnka na ni zírala. „Takže jsem měla pravdu. Jste to vy.“

„Jsem velmi polichocena, že jste o mně slyšela.“

„Ovšemže ano.“ Nedala najevo, zda to považuje za dobré, anebo špatné. Přistoupil k nim sluha s talířem droboučkých vajíčkových sendvičů. „Obávám se, že jim neodolám. Vypadají skvěle,“ řekla lady Brockenhurstová a vzala si tři, a také malý talířek, na který si je položila. „Připadá mi divné jíst touhle dobou. Vám ne? Předpokládám, že stejně budeme mít chuť na večeři.“

Anne se usmála, ale nic neřekla. Měla pocit, že ji čeká výslech, a nemýlila se. „Řekněte mi o tom plese.“

„Určitě jste o něm dost slyšela od vévodkyně.“

Lady Brockenhurstová se však nenechala odbýt. „Proč jste byli v Bruselu? Jak jste se seznámili s mou sestrou a jejím manželem?“

„Neseznámili. Ne tak, jak myslíte. Pan Trenchard byl vrchním dodavatelem vévody z Wellingtonu, a vévodu z Richmondu trochu znal, protože byl v té době vrchním velitelem obrany Bruselu, a to je všechno.“

„Odpusťte mi, moje milá, ale tím se nijak nevysvětluje vaše přítomnost na plese jeho manželky.“ Hraběnka Brockenhurstová musela být kdysi velmi hezká žena, když ji ještě zdobily místo šedin blond vlasy a pleť hladká a bez vrásek. Měla kočičí obličej s drobnými živými rysy, výraznými a ostražitými, plné rty s jasně vykrojeným Kupidovým obloukem a ostrý, pizzicato styl mluvy, který musel v mládí působit velmi svůdně. Trochu se podobala své sestře a vyzařovala z ní stejná aura povýšenosti, nicméně v pohledu jejích hlubokých modrošedých očí se skrýval smutek, čímž působila o něco sympatičtěji než vévodkyně z Richmondu, ale zároveň o něco odměřeněji. Anne pochopitelně znala příčinu jejího žalu a samozřejmě se chtěla tomuto tématu vyhnout. „Jsem zvědavá. Vždy jsem o vás slýchala jako o ženě proviantníka vévody z Wellingtonu. Když vás tady vidím, přemýšlím, jestli jsem nedostala špatné informace a vaše postavení se ve skutečnosti neliší od verze, kterou mi sdělili.“

Bylo to hrubé a urážlivé, a Anne si jasně uvědomovala, že by se měla cítit dotčená. Kdokoli jiný by se tak cítil. Ale nemá nakonec lady Brockenhurstová pravdu? „Ne, vaše informace jsou přesné. Bylo divné, že jsme se ocitli na seznamu hostů v ten večer v roce 1815, ale náš život se mezitím změnil. Panu Trenchardovi se od konce války daří dobře.“

„Evidentně. Stále ještě zásobuje zákazníky potravinami? Musí v tom být velmi dobrý.“

Anne si nebyla jistá, kolik urážek se očekává, že spolkne. „Ne, zanechal toho a vstoupil do partnerství s panem Cubittem a jeho bratrem. Když jsme se vrátili z Bruselu, po bitvě, Cubittové potřebovali sehnat investory a pan Trenchard se rozhodl jim pomoci.“

„Ten slavný pan Thomas Cubitt? Proboha. Předpokládám, že tehdy už nepracoval jako lodní tesař.“

Anne se rozhodla, že nechá věcem volný průběh. „Věnoval se stavebnictví. S bratrem Williamem dávali dohromady investice na stavbu Londýnského institutu na náměstí Finsbury, když se s nimi pan Trenchard seznámil. Nabídl jim pomoc a začali spolu podnikat.“

„Pamatuji si, když Institut otevřeli. Považovali jsme ho za skvostný.“ Nebyl to úšklebek? Bylo těžké odhadnout, jestli na lady Brockenhurstovou doopravdy zapůsobil, anebo jestli si z Anne záměrně utahuje.

„Potom spolu pracovali na zástavbě Tavistockova náměstí…“

„Pro tchána naší hostitelky.“

„Investorů bylo několik, ale ano, zesnulý vévoda z Bedfordu byl ten hlavní.“

Lady Brockenhurstová přikývla. „Vzpomínám si, že to mělo velký úspěch. A pak, předpokládám, následovala Belgravia pro markýze z Westminsteru, který musí být bohatší než král Kroisos. A to díky Cubittovým, a jestli tomu správně rozumím, i vašemu manželovi. Takže se vám daří dobře. Musíte být z paláců jako tento už unavená, když pan Trenchard tolik z nich postavil.“

„Je hezké vidět je plné života, když zmizí všechna ta lešení a prach.“ Anne se snažila převést rozhovor do normální roviny, ale to lady Brockenhurstová nemínila dopustit.

„To je tedy příběh,“ řekla. „Jste stvoření nové doby, paní Trenchardová.“ Zasmála se, a pak se vzpamatovala. „Doufám, že jsem vás neurazila.“

„Ani v nejmenším.“ Anne si uvědomovala, že se ji lady Brockenhurstová snaží vyprovokovat, možná proto, že ví všechno o kratičkém poměru svého syna se Sophií. Nemohlo to mít jiný důvod. Anne usoudila, že nejlepší bude jít rovnou k jádru věci a vévodkyni zaskočit. „Máte pravdu, že pozdější úspěchy pana Trencharda nevysvětlují naši přítomnost na tom plese. Vojenský zásobovatel obvykle nemá naději vidět své jméno na pozvánce na vévodkynin ples, ale my jsme byli v přátelském vztahu s chráněncem vaší sestry, a ten naše pozvání zařídil. Možná to působí jako nestydatost, ale město na pokraji války se neřídí stejnými pravidly jako salony v londýnském Mayfairu v době míru.“

„To jistě ne. Kdo byl tím chráněncem? Znala jsem ho?“

Anne se téměř ulevilo, že se konečně dostaly k podstatě věci. Přesto si nebyla jistá, jak co nejlépe celou situaci zvládnout.

„No tak, paní Trenchardová, neostýchejte se. Prosím.“

Nemělo smysl lhát, protože lady Brockenhurstová očividně dobře věděla, co se Anne chystá říct. „Znala jste ho velmi dobře. Byl to lord Bellasis.“

To jméno zůstalo viset ve vzduchu jako příslovečný Damoklův meč. Nedalo se říct, že to lady Brockenhurstovou vyvedlo z míry, protože by nic takového nedala najevo ani na smrtelném loži, ale rozhodně nebyla připravená na zvuk toho jména, když ho nahlas vyslovila žena, jíž věnovala tolik myšlenek, ale kterou ve skutečnosti neznala. Chvíli trvalo, než popadla dech. V naprostém tichu upila trochu čaje. Anne náhle pocítila nával lítosti nad touto smutnou, odměřenou ženou, která je k sobě stejně tvrdá jako k ostatním.

„Lady Brockenhurstová…“

„Znala jste mého syna dobře?“

Anne přikývla. „Po pravdě…“

V té chvíli k nim přistoupila hostitelka. „Paní Trenchardová, nechtěla byste…“

„Odpusťte, moje drahá, ale já a paní Trenchardová spolu hovoříme.“

To odmrštění nemohlo být důraznější, ani kdyby byla vévodkyně drzou služkou, co ještě vymetá uhlíky z krbu, když se už rodina vrátila z večeře. Beze slova přikývla a vzdálila se. Lady Brockenhurstová čekala, dokud nezůstaly zase samy. „Říkala jste, že…“