.

Roland Portiche

JOTA/2021

.

La Machine Ernetti

Copyright © Editions Albin Michel/Versilio 2020

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Translation © Jitka Řihánková, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-927-9

ISBN mobi 978-80-7565-928-6

.

Pro Sarah, za níž se schovává Nataša

PŘEDMLUVA

Jakkoliv se to zdá neuvěřitelné, tento román se zakládá na skutečném příběhu. Odehrál se v Římě, ve Vatikánu. Jeden muž, kněz, měl sestrojit uprostřed studené války mezi lety 1956 a 1965 stroj na cestování v čase. Jmenoval se Pellegrino Ernetti. Otec Ernetti měl se svým „chronovizorem“ přinést různé druhy obrázků z nedávné i velmi vzdálené minulosti. Následně byl stroj z příkazu papeže Pavla VI. rozebrán a schován v diskrétní temnotě jednoho vatikánského sklepení. Proč? Nevíme. Tady začíná příběh vydávající se na samotné hranice mé představivosti.

R. P.

1

Kdesi na severovýchodě Sicílie, v provincii Messina, pozoroval jakýsi muž moře. Bylo chladno a déšť bičoval zemi v prudkých poryvech větru. Byl březen roku 1938. Ve vzduchu už visela válka jako puch, který není možné vyvětrat.

Muž čekal na trajekt, který ho měl dovézt do Reggia v Kalábrii. Jmenoval se Ettore Majorana a bylo mu pouhých třicet dva let. Kdo by mohl tušit, že tento vysoký a vyzáblý Sicilan s tváří sinalou beznadějí, oblečený do tenkého pláště, který ho stěží chránil před chladem, je jeden z největších fyziků dvacátého století?

Před dvěma dny napsal řediteli Ústavu chemie a fyziky v Neapoli, kde vyučoval, dopis, v němž mu oznámil, že učinil „nevyhnutelné rozhodnutí“ a že chce zmizet. Vnímal to jako jediný prostředek, jak zabránit myšlence, která ho požírala jako rakovina. Neměl bohužel vnitřní sílu se zabít. „Moře,“ napsal, „mě odmítlo.“ Tak utekl. Ale jak utéct sám před sebou?

V mysli mu vyvstala předtucha hrůzostrašného objevu, stroji založeném na té podivné nové fyzice, které se říká kvantová mechanika. Její ničivá síla by byla nekonečná, protože by zasáhla hlubiny lidské duše.

Zatím to byl jen nápad. Ale co může být horšího než myšlenka, když ji inspiruje samotný ďábel?

2

Čtyři kapucínští mniši stáli kolem úzké postele, na níž ležel padre Pio a vypadal, že spí. Čekali na zázrak. V davu, který se táhl z malé místnosti blahoslaveného až k východu kláštera Pietrelcina, se ozvalo zašumění.

„Podívejte! Jeho ruce…“

Sedmašedesátiletý padre trpěl zvláštní nemocí, kterou mnozí Italové považovali za zázrak. Jeho ruce, nohy a hruď se pravidelně pokrývaly stigmaty, která silně připomínala rány ukřižovaného Krista. Doprovázely je silné bolesti a někdy i krvácení.

„Podívejte,“ znovu vykřikla žena, „na nohách také!“

Poklekla a začala se horečně modlit. Na mnichových nohou a rukou se objevovaly načervenalé skvrny. Místnost a klášterní chodbu zaplnily zvuky způsobené desítkami tichých Ave Maria. Obvykle se věřící přicházeli zpovídat nebo prosit o uzdravení. Někdy padre přijímal až sto dvacet návštěv denně!

Otec Pellegrino Ernetti stojící v první řadě nic ze zázraku nezmeškal. Mladík vypadal jako student, měl malé kulaté brýle s kovovými obroučkami, kudrnaté kaštanové vlasy a šibalský pohled. Když viděl, jak se na mnichových končetinách objevují stigmata, ucítil sladkou vůni, o níž se říkalo, že je to vůně krve zázračně zachráněného, a padl na kolena. Se slzami v očích se začal horlivě modlit.

V té chvíli si uvědomil, že se na něj dívá papežský vyslanec Leonardo. Zrudly mu tváře. Považoval ho za pošetilce stejně jako ty ubohé vesničany kolem? Pravděpodobně ano. Muž z Vatikánu mladému Ernettimu naznačil, aby vstal a následoval ho.

Otec Leonardo byl uznávaným psychologem a význačným členem Papežské akademie věd. Významně se angažoval v úsilí Vatikánu propojit vědu s křesťanskou vírou. Tento upřímný věřící byl také obávaným polemikem, který usilovně bojoval s pověrami a iracionální vírou. Životopis otce Ernettiho přilákal jeho pozornost. Navrhl mu tedy, aby se setkali v Pietrelcině. Mladík si bohužel myslel, že promeškal svou šanci, když naivně podlehl všeobecné zanícenosti.

Mlčky došli do klášterní zahrady. Otec Ernetti něco potichu zadrmolil a snažil se získat svou šanci zpět.

„Takovou scénu jsem viděl poprvé. Přiznávám se, že… na mě velice zapůsobila!“

„To je omluvitelné. Vždyť jde o psychologický jev. Jeden můj přítel, specialista na hypnózu, mi vyprávěl o zvláštní zkušenosti s kovovou medailí. Slyšel jste o tom?“

„Myslím, že ne.“

„Během sezení přesvědčil jednu pacientku, že jí na předloktí přiloží žhavou medaili. Medaile byla normální, ale pacientka vykazovala známky vážných popálenin včetně velkého puchýře.“

„Autosugesce?“

„Přesně! Psychosomatická medicína je teprve v počátcích, synu. Jednou objasní lidské nemoci. A vysvětlí stigmata padre Pia.“

Otce Ernettiho to přesvědčilo jen napůl. To, co před půlhodinou viděl, bylo tak znepokojující, že se zdráhal uvěřit, že nejde o zázrak.

„Přece jsem dobře viděl rány na jeho těle. Krvácely. Opravdu si myslíte, že je to jen představivost?“

Leonardo se zastavil a pobaveně se na mladíka podíval.

„Chcete, abych vám to dokázal?“

Mladého kněze jeho sebedůvěra trochu znejistěla.

„No, ano…“

„Asi před dvaceti lety studoval jeden anatom experimentálně umučení ukřižováním. Dokázal, že dlaně odsouzeného by neunesly váhu těla, že by se okamžitě roztrhaly. Z toho odvodil, že Ježíš byl přibitý za zápěstí nebo byl přivázaný za paže. Ježíše přibitého na kříž za dlaně si vymysleli malíři. Kde má padre Pio stigmata?“

„Na dlaních,“ připustil mladík.

„Takže nejsou inspirovány Kristovou realitou, ale obrazy, které má v hlavě, obrazy Rubensovými, Rembrandtovými nebo Tiepolovými.“

Důkaz byl jednoznačný, nebylo možné ho vyvrátit.

„Lidé si rádi vyprávějí historky,“ pokračoval Leonardo a kráčel dál. „A také tomu věří. Vy jste studoval rituály exorcismu, že?“

„Ano, dva roky v semináři.“

„Chcete se stát exorcistou, otče Ernetti?“

„Ne na plný úvazek, spíš jen jako součást mé práce.“

„Je dobré znát rituály a ještě lepší je rozvíjet intuici. Já sám jsem tomu věnoval dost času. Cítím, když mám před sebou falešného posedlého, alespoň v devadesáti osmi procentech. Opravdové zázraky jsou velice vzácné, příteli. Naštěstí. Jinak by byl svět nesnesitelný, nemyslíte?“

„Určitě, otče.“

Znovu se rozhostilo ticho. Otec Leonardo mu zjevně chtěl něco sdělit.

„Otče Ernetti, nezavolal jsem vás sem, abych vás poučoval. Musím uskutečnit ještě spoustu vědeckých výzkumů z různých oblastí. Vím, že jste muzikolog a že jste také studoval kvantovou mechaniku. Proč se zajímáte o moderní fyziku?“

„Protože dnešní věda odpovídá na nejstarší tušení metafyziky. Přináší nám prostředky, jak proniknout do největších tajemství vesmíru, povahy hmoty, času, prostoru, počátku světa. To mě zajímá.“

Jakožto psycholog si Leonardo u mladíka všiml zápalu, o němž tušil a který se ukázal být skutečným.

„Takže potřebujete vědět, abyste věřil, příteli?“ řekl záměrně přísně.

„Naopak. Pevně věřím, že nám dnešní věda odhalí opravdovou boží velikost.“

„Víc než Bible?“

„Jinak. Bible mluví obrazně, fyzika používá rovnice, ale obojí dává stejný smysl.“

Mluvil rychle, s mladickým zápalem. Uvědomil si to.

„Promiňte, otče, určitě jsem trochu fanatik.“

„Nadšení patří k vlastnostem vašeho věku. Nedopusťte, aby vás zaslepilo, ale uchovejte si ho na dlouho.“

„Ano, otče.“

„Sdílím vaše nadšení pro moderní vědu. Ale už je mi bohužel sedmdesát čtyři let a mám nemocné srdce. Takže tady je můj návrh: potřebuji mladého asistenta s vaší dvojitou kompetencí fyzika a historika. Chcete to místo?“

3

„Montini!“

Biskup přiběhl a poklekl, aby opatrně pozvedl hlavu Svatého otce. Naštěstí neměl žádné známky zranění. Papež Pius XII. trpěl už několik let vážnou neurologickou nemocí, která se projevovala ztrátami vědomí a vidinami. Nejčastěji ho navštěvovala Panna Maria nebo znovu prožíval zázrak ve Fátimě. Biskup Montini mu pomohl opatrně vstát.

„Je to dobré, mohu stát.“

„Nechám zavolat vašeho osobního lékaře.“

„Jen to ne! Chci si zachovat tento okamžik milosti. Ten idiot mi zase bude vykládat o mých nervech. Poděkovat mi přišla Panna Maria.“[1]

„Určitě, Svatý otče, určitě.“

Po smrti svého kardinála státního sekretáře[2] nechtěl Pius XII. jmenovat nového. Tuto roli vykonával biskup Montini, aniž by tento titul měl. Pomohl papeži do jeho pracovny. Ale papež ho zastavil. Jeho pozornost zaujal hluk, jenž přicházel z náměstí svatého Petra. Papež přistoupil k oknu.

„Co to je za křik?“

Montini váhal s odpovědí.

„Myslím, že je to demonstrace.“

Pius XII. se podivil.

„Demonstrace? Co je to za lidi?“

Všichni byli kněží a všichni byli Francouzi. Přijelo jich deset a v nenápadné semknuté skupince mířili na náměstí svatého Petra. Jmenovali se Hugues, Hervé nebo Michel. Říkalo se jim „kněží dělníci“ nebo „pracující kněží“. Aby mohli bojovat proti ztrátě víry dělnických mas, rozhodli se pracovat v továrnách, sdílet úmornou dřinu u pásu, společně bojovat a účastnit se dělnických stávek. Ale stále zůstávali kněžími, konali mše, udělovali svaté přijímání, šířili křesťanské hodnoty. Odmítali uzavírání se církve, její neúměrnou orientaci na mocné tohoto světa.

V předchozím roce se papež Pius XII. rozhodl dekretem z 1. března 1954 zastavit jejich činnost. Poté se většina z nich vrátila ke svému původnímu povolání. Ale ne všichni. Na signál vůdce rozvinuli demonstranti na náměstí transparenty. Byly jasné: „Kněží dělníci“, „Církev na straně lidu“, „Žijme v evangeliu“, ale také „Osvoboďte církev“, „Manželství kněžím“. Někteří zpívali liturgické písně, jiní vykřikovali hesla. Překvapení turisté si je fotili.

Když papež uviděl tyto požadavky, vybuchl vzteky:

„Ale… přece jsem je zakázal! Nemají právo být tady.“

„To jsou jen ti nenapravitelní, Svatý otče.“

„Už neposlouchají svého papeže. S církví to jde z kopce, Montini! Jestli je necháme, co nevidět nás zaplaví bláznivými požadavky.“

„Chcete, abych je nechal vyvést švýcarskou gardou?“

„Ne, nechte je vykřičet.“

Papež odstoupil od okna a posadil se do křesla.

„Manželství kněží! A proč ne třeba zítra, aby ženy sloužily mše? Nebo dokonce právo na interrupci?“

Pius XII., jemuž se blížila osmdesátka, měl pověst „tvrdého“, velmi konzervativního papeže. Kvůli přetrvávající nemoci byl popudlivý. Naštěstí ho Montini nabádal k opatrnosti.

„Mějme se na pozoru před negativními dopady přílišné tvrdosti. Řeknou nám, že se církev otáčí zády ke společnosti. Ve Francii jsou kněží dělníci velice populární.“

„Ale my jsme ve válce, Montini! Mějte to na paměti. Jsme ve válce na straně svobodného světa proti komunistickému světu. Vaši kněží dělníci se vrhají do jámy lvové, evropské komunistické strany je sežerou!“

Rozepnul si kolárek. Špatně se mu dýchalo.

„Musíme opravdu zavolat vašeho lékaře, Vaše Svatosti.“

Papež zavrtěl hlavou.

„Montini, budeme muset těm kněžím dělníkům odpovědět.“

„Spolehněte se, Svatý otče.“

Papež se pomalu vzpamatovával. Montini váhal s odchodem.

„Chcete se mnou mluvit, příteli?“

„Jen bych vám chtěl připomenout, že tady deset dnů nebudu.“

„Jedete do Brazílie, že? Popřál bych vám pěkný pobyt na slunci… kdybych nevěděl, za kým tam jedete.“

„Za tím nejhorším!“ odpověděl Montini.

1 1. listopadu 1950 vyhlásil Pius XII. dogma katolické víry o nanebevzetí Panny Marie (vycházející z myšlenky, že Marie nezemřela, ale „byla vzata na nebesa“).

2 Kardinál státní sekretář zhruba odpovídá funkci „premiéra“ městského státu Vatikán. Je pověřen politickými a diplomatickými záležitostmi Svatého stolce.

4

„Otče Ernetti, mohu vám říkat Pellegrino?“

„Samozřejmě.“

„Máte neobvyklé jméno.“

Mladík se zachmuřil.

„Až moc, otče, ve škole se mi kvůli tomu posmívali.“

„Jsou to blbci, je to pěkné jméno. Pellegrino, vezmu vás do Casorezza!“

„Do Casorezza?“

„Je to vesnice na lombardském venkově, třicet minut od Milána. Tam jsem vyrůstal. Je to pěkné místo. A musím vám něco ukázat.“

Pellegrino už několik měsíců pracoval v Miláně v oddělení experimentální psychologie u otce Leonarda. Věnoval se své práci, jak jen nejlépe mohl. Starý vědec byl přesvědčený, že měl šťastnou ruku. Mladík byl kromě zaujetí pro výzkum intelektově bystrý, což mělo větší cenu než všechny nabiflované mozky. Je na čase, pomyslel si, sdělit mu pravý důvod jeho práce.

O hodinu později dorazil malý fiat k hospodářským stavením stále fungující farmy. Zastavil u nich traktor. Řidič radostně pozdravil kněze, který s ním pár minut přátelsky hovořil. Tady byl Leonardo doma.

„Můj otec byl zemědělec. Vyráběl také víno. Ale jeho opravdovou vášní, kterou mi předal, byla mechanika a elektřina. Pojďte se podívat.“

Zavedl mladíka do dílny, kde vládl neuvěřitelný chaos.

„Tady provádím svoje osobní pokusy. Podívejte se na ten zázrak, to je Webster poslední generace.“

Ukázal mu drátový magnetofon.

„Nádhera! Slyšel jsem o něm, ale nikdy jsem ho neviděl.“

Naklonil se, aby si magnetofon prohlédl.

„Magnetický drát je skutečně velice tenký.“

„Má průměr sotva jako lidský vlas,“ řekl Leonardo. „Mám raději drátové magnetofony než kotoučové, myslím si, že zvukový záznam je lepší. Používám ho k záznamu zvuků, které pak přeměním v elektronické mixážní krabičce. Pak z toho udělám něco jako ,hudbu‘. Poslouchejte.“

Leonardo zmáčkl tlačítko přehrávání. Z drátu se linuly zvuky, na nichž určitě nebylo nic melodického. Ale po několika minutách zachytilo ucho nečekané fascinující zvukové vjemy.

„Vy jste muzikolog, jednou mi řeknete, co si o tom myslíte. Ale dnes vám chci pustit něco jiného.“

Leonardo vyměnil cívku s drátem a znovu zapnul magnetofon.

„Stalo se to před pár měsíci, 17. ledna 1955, abych byl přesný. Poslouchejte…“

Webster teď hrál nějaký zpěv a capella, který Pellegrino okamžitě poznal. Byl to gregoriánský chorál z doby karolinské renesance.

„Ten chorál znám, je to…“

Leonardo ho přerušil.

„Ten zpěv není důležitý, počkejte, co přijde potom.“

Zpěv naráz přerušily hlasy, které vystupovaly ze silného hluku v pozadí. Všemu nebylo rozumět.

„Vypadá to, jako by se nějaký řemeslník rozčílil na svého zaměstnance.“

„Ne na zaměstnance,“ upřesnil Leonardo. „Na svého syna.“

Křičící muž vytýkal klukovi, že špatně opracoval kus kovu. Pak se nahrávka přerušila.“

„To je všechno?“

„To je všechno. Nahrál jsem to náhodou.“

„Něco jako rušení?“

„Nevím,“ odpověděl Leonardo. „Nejdivnější je, že ten muž, kterého slyšíme, je můj otec. A jeho syn jsem já jako dítě!“

Pellegrino zůstal stát s otevřenou pusou. Pak se vzpamatoval:

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto jistý. I když je to už hodně dávno, ještě si na tu příhodu vzpomínám. A určitě je to hlas mého otce.“

Pellegrino nechápal, kam tím otec Leonardo míří.

„Je to prosté,“ pokračoval. „Narodil jsem se v roce 1881 na této farmě. Když se ta scéna odehrála, bylo mi deset nebo jedenáct let. Takže jsme v roce 1891 nebo 1892. V té době magnetofony neexistovaly!“

Ohromení otce Ernettiho se proměnilo v upřímný úsměv, jako by se stal obětí dobrého vtipu.

„Pochopil jsem to, pokoušíte se mě testovat. Nejsem tak naivní!“

Ale Leonardův zasmušilý obličej nevypadal žertovně.

„Nevyprávím vám tady vtipy. Všechno, co vám říkám, je pravda.“

„Počkejte… Chcete mi říct, že jste asi náhodou nahrál nějakou událost z minulosti?“

„To je jediné vysvětlení, na které jsem přišel.“

„Ale to není možné, otče. Určitě je za tím něco jiného.“

„A co? Neustále na to myslím a vždycky dojdu ke stejnému závěru. Když jsem manipuloval s elektronikou a drátovým magnetofonem, tak jsem náhodou nahrál kousek minulosti staré tři čtvrtě století!“

Otec Ernetti byl zmatený. Zešílel snad vatikánský obhájce smíru mezi vědou a vírou? A proč s ním o tom mluví? Hledal nějakou výmluvu.

„Měl by to slyšet nějaký zvukař, možná vám to vysvětlí.“

„Ne, nebral by mě vážně. Ale ten jev je skutečný. Bohužel nechápu, jak se to mohlo stát. Proto jsem vás povolal.“

„Ale… jak bych vám mohl pomoct?“

„Vyznáte se v moderní fyzice, to je důvod, proč jsem vás najal. Stojíme před novým fenoménem, Pellegrino, který by mohl otevřít velkou bránu vědě. Od té doby, co pro mě pracujete, vás pozoruji, vím, že vám mohu věřit.“

Pellegrinovi ta slova zalichotila. Ale nevědomky couvl, jako by se bál, že ho ten trochu bláznivý příběh vtáhne.

„Nevím, co na to mám říct.“

„Musíte mi pomoct vyluštit tu záhadu. Vím, že se mi to nezdálo, mám na tom magnetickém drátu důkaz. Jestli věda pomohla průniku historie do současnosti, musíme ho zopakovat.“

5

Vypadalo to jako v době karnevalu. Byla to však jen velká demonstrace, na níž se sešly všechny brazilské pokrokové síly. Více než milión lidí kráčelo celé hodiny po širokých ulicích Ria de Janeira. Cíl: zastavit protisociální politiku brazilské vlády.

Biskup Montini, zcela ztracený v davu, nikdy nic podobného neviděl. Jak je často v Brazílii zvykem, měla demonstrace v sobě prvky tradičního karnevalu. Hodně účastníků se ukrývalo za groteskními maskami. Někteří táhli vozy s živými sochami zabalenými do jakési papírové hmoty. Většina z nich představovala prezidenta republiky, kterého ukazovali ve směšných situacích, se spuštěnými kalhotami před šklebícím se příslušníkem bohaté vládnoucí vrstvy, s klobouky přetékajícími dolary. Za nimi šly tanečnice ze škol ve státě Bahia, oblečené do tradičního bílého kroje a bez přestávky se natřásaly v ďábelském rytmu samby.

V čele průvodu mezi předsedy levicových stran a odborových předáků nemohl člověk přehlédnout barevně oděného muže: byl to Dom Alberto Pindare de Carvalho, nazývaný „Rudý biskup“. Tuto přezdívku dostal, protože vyzýval k sociální revoluci, která podle něj splývala s královstvím Božím, jak hlásala evangelia. Carvalho se narodil na severovýchodě Brazílie a před dvěma lety byl jmenován biskupem v Riu. Okamžitě začal chránit chudé a národy z třetího světa. Jeho drobná, sotva sto šedesát centimetrů vysoká postava, kontrastovala se svaly atleta a obdivuhodným charismatem. Instinktivně uměl najít slova potřebná k rozehřátí davů. Na jeho tváři probleskoval úsměv, který měl být radostný, ale biskup se ne vždy ubránil tomu, aby nepůsobil arogantně, někdy až urážlivě. Svou sutanu nosil jako prapor vykořisťovaných, které chtěl zachránit před peklem mezinárodního kapitalismu.

Montini moc nevěděl, kam se podívat. Zahlédl jen Carvalha, kterého z dálky pozdravil. Poznal ho? To nemohl říct, muž vypadal, že je o něj velký zájem. Znali se už dlouho, protože studovali ve stejném semináři v Římě. Vatikánské oddělení Carvalhovi oznámilo, že přijede papežský vyslanec, ale Montini nevěděl, kde a kdy se spolu budou moct setkat.

Naráz měl pocit, že ho někdo tahá za paži. Byl to Carvalhův vyslanec.

„Senhor, Dom Alberto vám vzkazuje, že vás přijme dnes večer. V devět hodin na vás bude čekat auto před kostelem Panny Marie Utěšitelky.“

„Výborně, řekněte mu, že tam budu.“

Pomyslel si, že Carvalho má rozhodně oči všude!

——

V Riu se právě setmělo. Chvíli po příchodu před chrám zastavilo před papežským vyslancem velké auto popsané různými nápisy. Evidentně na něj čekali. Uvnitř seděli tři muži s rameny širokými jako mají pouťoví zápasníci. Kdyby Montini nevěděl, že pracují pro Carvalha, obával by se o život. Rio bylo nebezpečné město, kde mohl být neopatrný chodec napaden na každém rohu. Naznačili mu, aby nasedl do auta, které hned vyrazilo.

„Para onde vamos?“ zeptal se přibližnou portugalštinou.

„Para Rocinha.“

„Ainda é longe?“

„Não, apenas uns quilômetros.“[3]

Asi po čtvrthodině opustili asfaltovanou silnici a najeli na polní cestu. Auto drkotalo měsíční zpustošenou krajinou ozářenou jen světly reflektorů. Otřesy vozu na vymleté silnici byly vyčerpávající. Za chvíli oblohu ozářilo rozptýlené světlo. Byly to tisíce světel Rocinhy, největší favely v Riu. Když byl Carvalho jmenován biskupem, odmítl bydlet na arcibiskupství. Raději žil v obrovském slumu. Toto rozhodnutí bylo pro jeho reputaci významné. Ze dne na den se stal symbolem církve, která brání chudé, která do písmene aplikuje Kristovo učení.

Zdálo se, jako by se favela rozpínala donekonečna jako nějaká podivná skrumáž příbytků. Vystoupili z auta. Tři muži ho obklopili jako tělesná stráž. Věděli, jak se mají chovat, aby se vyhnuli zvědavcům, kteří překvapeně pozorovali dobře oholeného muže s obličejem měšťáka, oblečeného jako kněz.

„Cuidado, veja onde põe os pés!“[4] řekl jeden ze strážců.

Kráčeli v bahně a v moči. Puch byl odporný. Mísil se s pachem pochybného masa, které se peklo nedaleko. Zaslechl africké zpěvy a brazilské žalozpěvy. Po cestě uviděl souložící, těžce oddychující pár, který tleskáním povzbuzovala skupina okolostojících. Jeden z jeho rozesmátých průvodců netrpělivě čekal na Montiniho reakci. Dělal si marné naděje. Papežský vyslanec přešel tuto prostopášnost s lhostejným výrazem. Ne proto, že by všechno viděl, na světě existují větší ohavnosti, než si dovedeme představit, ale Montini měl dostatek duchovní síly, aby mohl čelit všem situacím.

Dorazili k chatrči s plechovou střechou. Carvalho vyšel ven a radostně objal papežova vyslance.

„Bem-vindo ao meu castelo!“[5]

„Tys už zapomněl italsky, Alberto?“

„Samozřejmě že ne! Jedl jsi něco?“

„Trochu polévky na arcibiskupství. K večeři to stačí.“

„Nezměnil ses. Já jsem tady uprostřed sraček našel radost ze života.“

Ukázal na všechny kolem sebe.

„A mám plno přátel… kteří mají větší cenu než všichni ti staří vousáči v semináři, to mi věř. Pojď dál, budeme mít víc klidu.“

Chatrč se uvnitř zdála prostornější než zvenku. Na hliněné podlaze ležel velký orientální koberec. Místnost s jednoduchým polním lůžkem byla ozářená petrolejovou lampou, která vrhala pohyblivé stíny na stěny, na nichž visel vedle fotek a novinových článků krucifix.

„Nemám tady židli, musíme si sednout na zadek. Jako kdysi když jsme byli skauti!“

Posadili se naproti sobě. Když ho Montini viděl zblízka, lépe pochopil, v čem spočívá „kouzlo“ Doma Alberta. Byly to jeho oči. Doširoka otevřené oči směřující k tečce přímo nad kořenem nosu, jež vypadala jako pomyslné třetí oko, které vás chce probodnout pohledem. K tomu ještě patřilo husté obočí a kolmá vráska, díky níž se rysy zdály ještě tvrdší a tento zvláštní pohled Carvalhovi hodně pomohl získat si u svého okolí opravdovou autoritu.

„Jak se vede Svatému otci?“ zeptal se Carvalho.

„Špatně,“ odpověděl Montini. „Zase mívá závratě. Doktor se bojí, aby mu neprasklo aneurysma.“

„Tohoto papeže jsem nikdy neměl rád. Nechápu, jak ho můžeš snést.“

„Zachovávám si svůj klid, Alberto. To je nejlepší metoda.“

„Nejmenoval tě kardinálem?“

„Ne, ještě ne.“

„Nikdy to neudělá, má strach, že bys mohl být jeho následovníkem. Proč tě poslal?“

„Abychom si promluvili. Slyšel o tobě tolik věcí. Chce znát tvoje úmysly.“

Dom Alberto se postavil a hlasitě odpověděl:

„Moje úmysly? Řeknu ti je. Protože se známe, ale také proto, že teď mě už nikdo nemůže dostat. Vatikán je mrtvý.“

„Mrtvý? Jak jsi na to přišel, Alberto?“

„Umírá. Jako všechny instituce. Přišel jeho čas. Je příliš zkorumpovaný, protože je na straně bohatých. Chci, aby zmizel!“

V této chvíli se Montini nedokázal rozhodnout, jestli má jeho „přítel“ svůj častý záchvat megalomanie, nebo jestli má v hlavě nějaký jasný nápad. Rozhodl se pro chladný humor, který ho samotného dráždil.

„A kde máš kouzelnou hůlku, příteli? Jak můžeš…“

Carvalho ho přerušil. Jeho pohled ztvrdl, až působil skoro děsivě.

„Myslíš si, že jsem blázen?“

„Ale ne, Alberto,“ protestoval Montini a hned si uvědomil svou neobratnost. „Jenom si myslím, že bys měl brát svět takový, jaký je.“

„To ty jsi slepý! Nevidíš, že svět se změnil? Že nové síly ho nahlodávají zevnitř? Kolonizované země povstávají, potřebují jinou církev. Já chci založit církev chudých!“

Montini si pomyslel, že s takovou osobností je možné všechno. Lidé jako Carvalho jsou hodně přesvědčiví, mohou přitáhnout ostatní.

„Přijel jsem za tebou, Alberto, protože mě vyslal papež. Navrhuje ti, abys přijel do Říma, abyste našli společnou řeč.“

Odpověď Doma Alberta nečekal.

„Už nechci diskutovat s papežem. Ani s jeho následovníkem. Už nechci nic muset v Římě. Chci vyvolat schisma!“

Slova „schisma“ se Svatý stolec bál jako čert kříže.

„Schisma by bylo vražedné pro celou církev, Alberto.“

„Shromáždil jsem skupinu teologů z Kolumbie, Chile, Argentiny a Mexika. Společně vybudujeme novou teologii pro utlačované, teologii, jejímž hlavním úkolem bude revoluční nátlak, který hlásá Pán Ježíš, když říká: ,Kdo přichází ke mně a nedovede se zříci svého otce a matky, své ženy a dětí, svých bratrů a sester, ano i sám sebe, nemůže být mým učedníkem.‘ Tuto novou teologii nebude moct Vatikán přijmout. To je důvod budoucího schismatu.“

„Alberto,“ řekl Montini, „když to uděláš, dovedeš křesťanství do záhuby!“

Dom Alberto se hlasitě rozesmál. Hluk venku nabyl na intenzitě.

„Pojď se mnou, to jsi nikdy neviděl. To je zpěvák z Ria, Vinicius de Moraes. Přesvědčil jsem ho, aby přišel dnes večer zazpívat do Rocinhy. Uvidíš, je to moc pěkné.“

Montini pochopil, že debata skončila.

——

„Schisma!“ vykřikl Pius XII. „Vy té šílenosti věříte?“

„Nic o tom nevím, Svatý otče. U něho je možné všechno. A Sověti mu rádi pomůžou.“

Teď zněl papež beznadějně.

„Otče Montini, cítím se… odzbrojený. Jak bych já sám ve svém věku mohl zvrátit situaci?“

V té chvíli položil Montini na papežův stůl svazek papírů popsaných hustým písmem.

„Co je to?“

„Dopis, který právě přišel. Čtěte. Možná je to řešení.“

3 Kam jedeme? Do Rocinhy. Je to daleko? Ne, jenom pár kilometrů.

4 Dávejte pozor, kam šlapete!

5 Vítejte v mém zámku!

6

Zkusili všechno.

Až tak, že neváhali obrátit dílnu otce Leonarda vzhůru nohama. Už dva měsíce se starý muž a jeho mladý spolupracovník snažili zopakovat neobvyklý pokus, kdy se díky nepravděpodobnému souběhu okolností podařilo zaznamenat kousek minulosti.

Nechali zvukový záznam sekvence prozkoumat ve speciální laboratoři. Zvukový technik ji analyzoval. Přísahal, že na ní nic zvláštního není, je to jen nekvalitní zvuk. Také rozebrali magnetofon součástku po součástce a znovu ho složili, ale výsledek se nedostavil. Magnetický drát byl i nadále magnetickým drátem, jaký můžeme najít všude v obchodě. Otec Ernetti tedy navrhl změnit uspořádání dílny, které také mohlo nevědomky hrát roli „antény“. Několikrát přestěhovali všechno, co tam bylo, včetně těžkých mechanických nástrojů. Leonardo si tím uhnal jen housera.

Když nenašli žádné řešení, zavolali médium, specialistu na „transkomunikaci“, paranormální disciplínu, který interpretuje hlasy mrtvých. O původu nahrávky mu nic neřekli. Muž si zapsal do notesu pár slov, která byla z nahrávky slyšet. Myslel si, že je to šifrovaný vzkaz mrtvých na počest živých! Otec Leonardo u toho raději zůstal. Zaplatil mu náklady a rychle ho vyprovodil. Po třech týdnech práce na podzim roku 1955 nepokročili ani o píď. Teď si mysleli, že magnetofon byl v této záležitosti jen médium, které bůhvíjak zachytilo „bublinu z minulosti“. Bylo to jediné vysvětlení, jiné neměli.

Jednoho dne, kdy se oba zabývali rozebíráním těžkého dřevěného ponku, zazvonil telefon. Pellegrino ho vzal. Byl to telefonát z Vatikánu. Nějaký hlas si přál mluvit s otcem Leonardem. Mladík mu předal sluchátko, ale neovládl se a napínal uši. Z respektu, s nímž starý kněz mluvil se svým protějškem, měl pocit, že je to někdo důležitý. Otec Leonardo zamyšleně zavěsil.

„Pellegrino, máte čistou sutanu?“

„Ano, otče, zrovna ji přivezli z prádelny.“

„Tak si ji připravte. Jsme na pozítří předvoláni k papeži do Vatikánu.“

„Já také?“

„Hlavně vy!“ odpověděl Leonardo.

——

O dva dny později je taxík dovezl nedaleko náměstí svatého Petra. Přestože se otec Ernetti narodil na předměstí Říma, ve Vatikánu nikdy nebyl. Znal náměstí svatého Petra a baziliku jako všichni, ale hradby papežského města nikdy nepřekročil. Při té příležitosti se vybavil turistickým průvodcem.

„Říkají tam, že obelisk byl uprostřed cirku?“

„To je pravda,“ odpověděl Leonardo, „soukromého Caligulova cirku. Tam, kde stojíte, příteli, křesťanské mučedníky sežrali lvi jako v Quo vadis. Schovejte prosím toho průvodce, už jsme tady!“

U vchodu do papežského paláce se představili. U vstupu je prohlédla ozbrojená švýcarská garda oblečená do uniforem s barevnými pruhy. Stráž je doprovodila až do křídla paláce, kde sídlil papež. Přijímací sál byl ve druhém poschodí přímo pod soukromými komnatami papeže. V tomto bohatě zdobeném sále přijímal návštěvníky. Nějaký biskup vešel do místnosti a přátelsky je pozdravil. Byl to biskup Montini, hlavní papežův spolupracovník. Vypadalo to, že se s Leonardem dobře znají.

„Excelence, představuji vám otce Pellegrina Ernettiho, o němž jsem vám vyprávěl.“

Montini byl vysoký štíhlý muž s chladným výrazem. Měl měkký, skoro lhostejný stisk ruky. Ale z očí mu vyzařovala nebezpečná inteligence schopná proniknout do těch nejtajnějších zákoutí lidské duše.

„Rád vás poznávám,“ řekl. „Svatý otec nás očekává ve své pracovně.“

Otočil se a zaklepal na jedny dveře. Slabý hlas je vyzval, aby vstoupili. Byl to hlas starého muže, který je čekal v obrovské kanceláři.

„Pojďte blíž, přátelé, pojďte blíž.“

Pellegrino nevěřil svým očím. Přijal ho papež Pius XII. osobně!

„Posaďte se,“ požádal je papež. „Já se naopak postavím, abych si protáhl nohy.“

Papež byl drobný hubený muž s přísnými rysy, na jehož obličeji byla patrná únava z neurologické nemoci. Nastavil Pellegrinovi prsten, aby ho políbil.

„Otec Leonardo, jemuž plně důvěřuji, nám o vás hodně vyprávěl, otče Ernetti.“

Pellegrinovi zrudly radostí tváře. Zjevně nevycházel z překvapení.

„Vaše Svatosti, otec Leonardo je příliš velkorysý.“

„Dobrá, dobrá. Informace, které vám sdělím,“ pokračoval papež, „musí rozhodně zůstat důvěrné. Přísaháte na to, otče Ernetti?“

Pius XII. pronesl tuto žádost vážným tónem, který mladého kněze překvapil. Situace byla čím dál zajímavější. Zvedl pravou ruku a pronesl jako před soudním tribunálem:

„Přísahám, Nejsvětější otče.“

„Já také přísahám,“ navázal Leonardo a také zvedl ruku.

„Budeme tedy s biskupem Montinim čtyři, kdo o tom budeme vědět. Před několika týdny jsem dostal tento dopis…“

Ukázal jim velkou tlustou obálku.

„Je podepsána fyzikem Ettorem Majoranou.“

Pellegrino se překvapeně zavrtěl.

„Vím, co si myslíte, otče Ernetti. Na rozdíl od toho, co si lidé myslí, se Majorana nezabil v roce 1938. Zinscenoval svou sebevraždu, ale ve skutečnosti se skryl v jednom kalábrijském klášteře v Santo Stefano del Bosco. Žil tam až do své smrti na počátku tohoto roku. Znám dobře otce představeného, který řídí tento klášter. Svěřil se mi, že Majorana celé roky pracoval na důležitém projektu, o němž nic neprozradil.“

Papež vytáhl Majoranův dopis z obálky.

„Po jeho smrti mi otec představený předal tento dopis, který mi byl určen. Je to zvláštní zpráva, která obsahuje mnoho vědeckých úvah. Proto jsem ji ukázal otci Leonardovi. Pokračujte, Leonardo, řekněte otci Ernettimu, co je v dopise.“

„Neřekl jsem vám o tom předtím, Pellegrino, protože mě Svatý otec přinutil, abych o té věci mlčel.“

„Chápu.“

„Víte, že se Majorana snažil proniknout do tajemství kvantové mechaniky. Svět, který popisuje, kde se částice hmoty chovají neobvykle, ho fascinoval. Zajímal se také o mikročástice, kterým říkáme neutrina. Slyšel jste o nich?“

„Trochu. Ten název pro ,malé neutrony‘ vymyslel Enrico Fermi. Ale jsou to jen hypotetické částice.“[6]

Leonardo se podíval na dopis.

„Vlastně ne. Pro Majoranu neutrina skutečně existují. V jeho dopise jsou ještě nepublikované rovnice, které jsem moc nechápal. Je to jenom shrnutí jeho matematické práce. Zbytek, tři sta stran výpočtů, zůstalo ve skříni v jeho cele v Santo Stefano del Bosco. Myslím…“

Leonardo se podíval na papeže a Montiniho.

„Myslíme si, že vzhledem k vašim znalostem z fyziky, budete možná schopný je rozluštit.“

Pellegrino nechápal.

„Ale… proč já, Svatý otče? Studoval jsem fyziku, ale existují mnohem schopnější fyzikové, než jsem já.“

Odpověděl mu biskup Montini:

„Hlavně se nepodceňujte, Pellegrino. Církev umí poznat ducha, v něhož může vložit svou důvěru. Otec Leonardo vás ostatně několik měsíců pozoroval. Usoudil, že jste ten pravý. Nemáme nejmenší důvod jeho úsudek zpochybnit.“

Za těchto podmínek bylo pro Pellegrina těžké ještě víc váhat. Tím spíš, že na sobě cítil znepokojený papežův pohled.

„Dobře, Svatý otče, vynasnažím se co nejlépe.“

Papež se trochu uvolnil.

„Ale proč…“

Pellegrino váhal, jestli má pokračovat, bál se, aby nebyl neuctivý. Ale Pius XII. mu mávnutím ruky naznačil, aby dokončil větu.

„… proč by Majoranovy výpočty mohly zajímat Svatý stolec?“

Opět mu odpověděl biskup Montini:

„To se včas dozvíte, otče Ernetti.“

Papež vypadal, že ho biskupova odpověď podráždila.

„Nesouhlasím s vámi, Montini. Má právo to vědět.“

Montini se poslušně sklonil.

„Ve svém dopise,“ pokračoval papež, „zdůrazňuje Ettore Majorana, že ty výpočty by nám mohly dokázat pravost evangelií.“

„To nechápu, Svatý otče. Jak se může práce o neutrinech týkat Písma svatého?“

Tentokrát papež vypadal, že váhá. Montini si vzal slovo:

„Toto setkání je u konce, přátelé. Jeho Svatost má hodně práce. Tady jsou jízdenky.“

Podal jim dvě jízdenky. Pellegrino byl překvapený.

„My odjíždíme?“

„Ano, zítra,“ řekl Montini. „Jedeme do Kalábrie. A já jedu s vámi!“

6 V té době si to mysleli (1955). V dnešní době už mají fyzikové důkaz o jejich existenci.

7

Oblast u Galilejského jezera na severu Izraele bývá občas zasažena dlouhými obdobími sucha. Toho roku kvůli ústupu vody učinil jeden zemědělec z kibucu Ginosar[7] nečekaný objev: člun skrytý v bahně, pocházející z prvního století našeho letopočtu. Říká se, že Ježíš Nazaretský nebo Šimon Petr mohli v této loďce jezdit po jezeře.[8] Aby vedení kibucu ochránilo vzácný nález plný vody, povolalo dva archeology z univerzity v Tel Avivu, kteří loďku obalili tlustou vrstvou polyuretanu. O pár metrů dál je pozorně sledovala mladá žena. Jmenovala se Nataša Yadin-Drori.

Nataša byla vysoká štíhlá žena se zelenýma očima se zlatavými odlesky, které zdědila po své ukrajinské matce, pracovala na poloviční úvazek v Rockfellerově muzeu v Jeruzalémě a zároveň psala disertační práci z archeologie o místech zmiňovaných v evangeliích. Na sobě měla běžné oblečení obyvatel kibucu: plátěné kalhoty (nebo kraťasy, když bylo hodně teplo) a šedou košili vojenského střihu. Malá loďka z Ginosaru ji zajímala jednak proto, co odhalovala o dávné minulosti, a jednak ji zajímaly moderní archeologické konzervační metody. Její disertace nebyla ještě zdaleka hotová, nicméně by ji měla obhájit v následujícím roce, na začátku akademického roku 1956. Byla to poslední zkouška, kterou musí složit, než navždy vstoupí do profesionálního života.

Díky povolení z univerzity měla Nataša přístup na všechny archeologické vykopávky, které souvisely s tématem její práce: Kafarnaum, Nazaret, Cipori, Betsaida, Tabgha, Kafr Kanna v Galileji, stejně jako na některé výzkumy probíhající ve Svatém městě. V podvečer si sbalila poznámky a odjela autobusem do Jeruzaléma. Bydlela v malé garsonce s kolegyní, která stejně jako ona pracovala v Rockfellerově muzeu.

Po objevu prvních rukopisů u Mrtvého moře v roce 1947 se muzeum stalo ústřední laboratoří, kde uznávaní archeologové a epigrafisté — nejčastěji francouzští dominikáni — pracovali na rekonstrukci a luštění vzácných svitků, jimž asistoval zástup studentů šťastných, že se mohou setkat s takovými vědeckými kapacitami navzdory více než skromnému platu.

„Nat,“ řekla jí recepční, „Šéf tě shání už od rána!“

„Řeklas mu, že jsem v Galileji?“

„Nediskutuj, spěchá to!“

„Šéf“, jak ho důvěrně nazývali, byl otec Hubert de Meaux. Tento dominikán s hustou dlouhou bradkou a baretem na hlavě, který nikdy nesundával, proslulý hlučnou povahou byl zároveň obávaný i respektovaný. Jako ředitel Biblického institutu v Jeruzalémě stál v čele týmu pověřeného překladem a následně publikací rukopisů od Mrtvého moře.

„Slečno, sháněl jsem vás celý den!“

„Přece jsem říkala, že budu…“

Přerušil ji a zeptal se rychlostí kulometu:

„To je jedno. Umíte se bít?“

„Prosím?“

„Dozvěděl jsem se, že jste strávila několik měsíců v řadách Cahalu. Naučili vás ovládat zbraně?“

„Určitě, otče.“

„Revolver, samopal?“

„Ano, umím s nimi.“

„A boj zblízka… Jak tomu tady říkáte?“

„Krav maga. Ano, to umím také.“

„Dobře. Protože máte fyzickou průpravu, budete hrát roli bohaté americké turistky, která jde nakupovat na trh se starožitnostmi v Betlémě. Podívejte se na toto…“

Ukázal jí stránku vytrženou z inzertního časopisu. Jeden inzerát byl zakroužkovaný tužkou: „Biblický rukopis na prodej. Vzácný exemplář z období hasmoneovského království.“

„Jsou mazaní, kšeftují tak, že dávají krátké inzeráty do časopisů pro sběratele. Tento rukopis je na prodej u jednoho starožitníka v Betlémě. Musím ho mít.“

„Prodavač bude chtít spoustu peněz, otče.“

„Nepřichází v úvahu. Musíme okrást zloděje! Půjdete se na něho podívat, vzbudíte jeho důvěru, požádáte ho, aby vám rukopis ukázal a bum!“

Bouchl pěstí do dlaně, jako by chtěl naznačit rvačku.

„V mládí jsem boxoval. Ale jestli máte raději izraelské judo, nedělejte si násilí.“

Překvapenou Natašu to příliš neuklidnilo.

„To jako že… bude možná ozbrojený?“

„Vy budete také.“

De Meaux jí podal kousek papíru, na který napsal jméno a telefonní číslo.

„To je jeden z pracovníků Izraelského památkového úřadu. Ví o tom a někoho pošle, aby vám poskytl pomoc.“

Nataša byla ráda, když viděla, že jí otec de Meaux — který jí dosud nevěnoval žádnou pozornost — svěřil misi… i když se spíš podobala nějaké akci komanda než práci archeologa!

„No… víte, otče, co je v tom rukopise?“

„Třaskavina!“

Víc neřekl. Cítila, že nemá naléhat.

„Tak dobře. Jakmile budu mít ten dokument, přinesu vám ho.“

„Ne, předáte ho mým dominikánům v suterénu. Odjíždím na tři týdny do Říma.“

„Mluvit o naší práci?“ zeptala se Nataša a vstala.

„Ano. A nechat si vynadat!“

7 Ginosar je největší kibuc v oblasti u Galilejského jezera.

8 V roce 1986 byla na stejném místě nalezena celá loď. Legenda a turističtí průvodci o ní mluví jako o „lodi svatého Petra“.

8

Šest hodin cesty v příšerném vedru! To je čekalo, než měli dojet do Reggia di Calabria, když vlak vyjel ze Stazione Termini. Vagóny byly obsazené hlavně kalábrijskými venkovany, kteří byli na nákupech v Římě. Někteří dokonce převáželi v bedýnkách živé kvokající slepice. Jiní vezli zpět do Kalábrie ovčí sýry nebo regionální uzeniny, které se jim nepodařilo v hlavním městě prodat.

Biskup Montini, otec Leonardo a mladý Ernetti v černých sutanách s malým křížkem na prsou vypadali jako tři obyčejní faráři. Bohužel v kupé pro čtyři, které měli rezervované, si užívali přítomnosti usměvavé venkovanky, která si ovšem každou půlhodinu připravovala aromatický sendvič, což nejvíce vadilo Montinimu, takže nakonec prchl na chodbu.

I přes zdrcující teplotu vypadal Pellegrino nadšeně. Pomyslel si, že ho intuice nemýlila, stal se součástí vzrušujícího, naprosto nečekaného dobrodružství. Leonardo naopak neskrýval únavu. Angina pectoris, kterou trpěl, se příliš neslučovala s cestou do horkého a vyprahlého kraje. Při třetím sendviči jejich sousedky odešli hledat útočiště do přecpaného a zakouřeného jídelního vozu.

„Jaký se vám zdá náš přítel Montini?“ zeptal se Leonardo.

„Bezpochyby je to velmi inteligentní muž, ale zdá se mi hodně chladný.“

„Ano,“ uznal Leonardo, „je to dokonale vydařený produkt papežské byrokracie. Nepodceňujte ho, dokonale ovládá umění být nepostradatelný. To on píše projevy Svatého otce, dokonce mu pomáhá psát encykliky!“

„Vypadá tak odměřeně.“

„Jeho arogance mu přinesla nemálo nepřátel. Dokonce i Svatý otec má někdy problém ho snášet.“

Otec Ernetti se naklonil k Leonardovi.

„Slyšel jsem… že papež se s ním chtěl rozejít?“ zašeptal.

Pobavený Leonardo mu odpověděl stejně tajemně:

„No teda, máte o našem novém příteli dobré informace!“

„Včera jsem strávil několik hodin ve vatikánské kavárně. Když se řekne ,Montini‘, všichni mají co povědět!“

„Nevěřte kavárnám, často jsou to klepy. Je pravda, že někteří si stěžují, že Montini zabírá u papeže moc místa. Ale je výhoda, že je na naší straně. Má opravdové vědecké vzdělání a bude mít všechny pravomoci, aby nám pomohl v našich výzkumech. Pozor, je tady!“

Montini přistoupil k nim.

„Nejste příliš unavený, otče Leonardo?“

„To horko se dá snést,“ odpověděl starý muž, „ale z pachů jídla je mi nevolno.“

„Mně také, ale nemůžeme těm statečným kalábrijským venkovanům zabránit, aby jedli v danou hodinu, mají to zakódované ve svých zvycích.“

„Jak dlouho ještě pojedeme do Reggia?“

„Ještě tři hodiny,“ odpověděl Montini. „Pak se do kláštera vydáme autem.“

Když po poledni dorazili do místa určení, řekli si, že si Majorana vybral dobře. Klášter Santo Stefano del Bosco patřil kartuziánům a byl po zemětřesení téměř celý zrekonstruovaný. Bylo to ideální místo, když člověk chtěl, aby na něj svět zapomněl. Montini zazvonil na zvonek u hlavní brány. Otevřel jim mnich a požádal je, aby počkali na dvoře, než upozorní otce představeného. Ten je už za chvíli uctivě vítal. Byl to mnich s dlouhým bílým vousem, který měl kvůli tloušťce problémy s chůzí.

„Pojďte dál, monsignoři, pojďte dál. Posadíme se v refektáři, je tam nejchladněji.“

Měl pravdu, teplota v refektáři byla vzpružující.

„Je to lepší, že? Jak se má Jeho Svato…“

Montini ho nenechal dokončit větu, nebyl tam proto, aby si vyměňovali zdvořilosti. Požádal otce představeného, aby jim řekl o posledních Majoranových dnech.

„Jak teď víte, Excelence, Majorana žil v tomto klášteře sedmnáct let poté, co předstíral sebevraždu. Evidentně informoval svou rodinu, která tajně jeho pobyt v klášteře financovala.“

„Proč chtěl, aby se na něj zapomnělo?“ zeptal se Montini.

„Bezpochyby kvůli tomu, co objevil. O svých výzkumech nikomu neřekl, dokonce ani svému staršímu bratrovi, který za ním občas přijel na návštěvu. Celý den pracoval ve své cele a vycházel jen na jídlo, které rychle zhltl. Nikdy se neúčastnil náboženských obřadů, i když o sobě říkal, že je věřící.“

„Jak zemřel?“ zeptal se Leonardo.

„Přirozenou smrtí… a předvídatelnou,“ upřesnil otec představený. „Vyčerpával se svými výpočty až do pokročilé noční hodiny. Dva měsíce před smrtí dostal záchvat, který ho uvrhl do úplné demence. Vypadalo to, že ho děsí pomyšlení na to, že mu špioni přišli jeho práci ukrást.“

„Neřekl vám ani náznakem o povaze svých výzkumů?“ zeptal se Montini.

„Vůbec nic. Jen mi svěřil ten dopis, který jsem měl předat papeži Piovi XII. Věděl, že jsme přátelé, věřil mi. Nevím, co v něm píše.“

Montini požádal, jestli mohou vidět Majoranův pokoj. Vystoupali do druhého patra kláštera, prošli úzkou chodbou a dorazili před dveře zamknuté na dva západy, které otec představený otevřel univerzálním klíčem. Otočil se na Montiniho.

„Jak jste mi nařídili, požádal jsem naše bratry, aby se ničeho nedotýkali. Jen jsme ustlali postel. Všechno zůstalo ve stejném stavu, jako když zemřel.“

Pellegrino pozoroval prach, který pokrýval několik kousků nábytku v pokoji, a řekl si, že rozkaz byl vyplněn doslova. Byla to bizarní směsice. Malá postel byla přikrytá ošoupanou vlněnou dekou. Na jedné ze zdi v místnosti byla pověšená černá tabule pokrytá rovnicemi. Na jejím horním okraji držely rovnováhu barevné křídy. U nohou postele byly srovnané tři svazky se stránkami plnými výpočtů, spojené kovovými sponkami. Montini je vzal a položil je na malý stolek, který sloužil jako psací stůl.

„Mám vám otevřít skříň?“ zeptal se otec představený.

„Ano.“

Byla napůl prázdná. Visel tam „civilní“ oblek, který měl na sobě Majorana, když v roce 1938 přišel do kláštera. Byl tam také mnišský oblek z tlusté bavlny s tradičním provazem v pase.

„I když Majorana téměř nepraktikoval,“ dodal otec představený, „dobrovolně nosil tento mnišský šat, protože mu připadal pohodlný. Podle něj to bylo něco jako župan.“

Dole pod oblečením byl schovaný tlustý deník, na nějž vědec načrtl několik těžko identifikovatelných obrázků. Jeden z nich představoval jakýsi dvoupatrový stroj. Hned pod něj nakreslil Majorana rybu: ichthys, Ježíšův monogram.[9] Montini vytáhl z tašky malý fotoaparát s bleskem a pořídil několik snímků tabule. Pak vzal hadřík, s nímž pečlivě rovnice smazal.

„Jen z opatrnosti,“ řekl

Pellegrino se podíval na svazky.

„A co s těmi písemnostmi?“

„Jděte pro kufr do přízemí,“ nařídil Montini, „všechno odvezeme do Říma.“

„A pak?“

„Pak, otče Ernetti, budete mít dost času na návštěvu jednoho ze zázraků Svatého stolce.“

„Aha? Kterého?“

„Slyšel jste o vatikánských sklepeních?“

9 Ichthys znamená v řečtině „ryba“. Písmena tvoří Iésús Christós Theú Huiós Sótér. Česky: Ježíš Kristus, syn Boží, Spasitel.

9

Otec Hubert de Meaux právě v předpokoji sousedícím s přijímacími sály papeže ztratil trpělivost. Hledal v kapsách bílé dominikánské tuniky, ale pak si to rozmyslel. Ale ne, tady se nesmí kouřit. Znovu si přečetl první řádky zprávy, kterou si připravil pro Svatého otce a v níž se snažil být co nejvíc neutrální. Naráz se otevřely dveře a z nich vyšel biskup Montini.

„Á, tady jsi. Čekám už dvacet minut!“

„Omluv mě, Huberte, zrovna jsem přijel z Kalábrie. Ale před setkáním s tebou chci mluvit.“

„Přišel jsi mi říct, že tady budu jen zatracenou čtvrthodinu, že?“

„Toho se obávám. Nemoc Svatého otce se ani trochu nezlepšila. A to, co mu chceš říct…“

„… nic nespraví. Připomínám ti, že já jsem o toto setkání nežádal.“

„Já vím, já vím. Ale potom, co mu řekli o tvých objevech v Kumránu, má strach, že se toho zmocní nepřátelé víry.“

„To se plete, nebude moct donekonečna bránit pokrokům vědy a mravů.“

„Možná, ale pořád je papežem, Huberte. A dokud je tady, na Petrově trůnu sedí on.“

„Myslíš, že bys měl šanci, kdyby…?“

„V tuto chvíli ne. Potřebuje mě, ale dává si pozor. Bude mi házet klacky pod nohy. Myslím, že bychom měli jít, příteli.“

Tváří v tvář papežovu ledovému pohledu zrekapituloval Hubert de Meaux práci, kterou už několik let vedl v Judské poušti. Objev četných rukopisů z doby Kristovy (a dokonce i starší) v jeskyních u Mrtvého moře podnítil kněze archeologa, aby začal s vykopávkami v lokalitě Chirbet Kumrán. Ruiny byly uvolněny a objevila se řada budov, které vypadaly jako klášter.

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9