Lonesome Dove

Copyright © Larry McMurtry, 1985

Translation © Alena Hartmannová, 1995

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-222-4

ISBN mobi: 978-80-7689-223-1

Pro Maureen Orth
a na památku
devíti chlapců
McMurtryových
(1878–1983)

„Jakmile se dostali do sedla,
už se proháněli…“

Celá Amerika leží na konci cesty divočinou a naše minulost není mrtvá, ale stále v nás žije. Naši předkové měli civilizaci v sobě, divočinu vně. My žijeme v civilizaci, kterou vytvořili, ale v nás stále přetrvává divočina. To, o čem oni snili, žijeme, a o tom, v čem oni žili, sníme.

T. K. Whipple, Study Out the Land

Část I

1

Když Augustus vyšel na verandu, modrá prasata právě požírala chřestýše, ne moc velkého. Asi se plazil kolem a hledal stín, když narazil na prasata. Urputně se o něj tahala a jeho chřestýší dny byly sečteny. Svině ho držela za krk, podsvinčeti zůstal ocas.

„Vy bando prasečí,“ procedil Augustus a nakopl podsvinče. „Mazejte s ním k řece.“ Zlobil se kvůli verandě, ne proto, že žerou hada. S prasaty bylo na verandě ještě větší horko, a horko bylo už tak dost. Sestoupil na zaprášený dvůr a vydal se k chladírně pro svoji kameninovou lahev. Slunce stálo ještě vysoko na obloze, zatvrzele jako mezek, ale Augustus měl na slunce cvičený zrak, a tak mu neuniklo, že paprsky na západním obzoru jsou už nadějně kosé.

Trvalo dlouho, než se na osadu Osamělá holubice snesl večer, ale když přišel, byla to pohoda. Většinu hodin dne a většinu měsíců v roce drželo slunce městečko v pasti prachu uprostřed nedohledných, věčně zelených chaparralových křovisek, což je ráj pro hady a ropušníky, kukačky kohoutí a štípající ještěrky, ale peklo pro prasata a Tennessany. V okruhu dvaceti až třiceti mil dokonce nebyl ani jeden pořádný stinný strom – popravdě řečeno, stávající umístění nejbližšího slušného chládku bylo námětem prudkých debat v kancelářích (pokud jste tak chtěli zvát stodolu bez střechy a pár nedbale stlučených kůlen při ohradách na odchyt dobytka) dobytkářské společnosti Hat Creek Cattle Company, kterou Augustus z poloviny vlastnil.

Jeho tvrdohlavý společník, kapitán W. F. Call, tvrdil, že v Pickles Gap, pouze dvanáct mil odtud, je nádherný stín, ale Augustus živě nesouhlasil. Pickles Gap byla osada ještě bezcennější, dalo-li se v daných případech o ceně mluvit, než Osamělá holubice. Vznikla jen proto, že jeden blázen ze severní Georgie jménem Wesley Pickles bloudil s celou rodinou asi deset dní mezi mesquity. Když konečně nalezl mýtinu, uchvátila ho tak, že se rozhodl, že dál nepůjde, a tak spatřila světlo světa Pickles Gap neboli Picklesova mýtina. Lákala zejména cestovatele stejného zrna, jako byl její zakladatel, tedy lidi příliš slabé vůle na to, aby je několik set mil pochodu mesquitovými křovisky zcela neodrovnalo.

Chladírna byla indiánská adoba z nevypálených cihel, maličká a podsaditá, uvnitř tak chladná, že by se v ní Augustus rád usadil – nebýt toho, že si ji oblíbily jedovaté černé vdovy, stonožky a vosy. Když otevřel dveře, žádné stonožky neviděl, zato okamžitě uslyšel nervózní zasyčení chřestýše, zřejmě pohotovějšího než kolega, na kterém hodovala prasata. Augustus sice i v šeru rozpoznal hada svinutého v koutě, ale rozhodl se, že ho nezastřelí, jelikož za tichého jarního večera by mohl výstřel v osadě Osamělá holubice vyvolat rozruch. Každý v městečku by ránu uslyšel a usoudil by buď na nájezd Komančů shora z plání, anebo Mexičanů zpoza řeky. A ze Strakaté fazole, jediného místního lokálu, by první zákazník pod parou nebo v ráži – a takoví se tam určitě vyskytovali – vyběhl na ulici a pro jistotu by zastřelil jednoho nebo dva Mexičany.

V neposlední řadě by se odněkud z polí přiklátil Call, jen aby nevrle zjistil, že šlo pouze o hada. Call neměl k hadům žádný respekt a pohrdal každým, kdo před nimi uhýbal. Zacházel s chřestýši jako s komáry a zbavoval se jich jedním úderem toho nářadí, které měl zrovna v ruce, se slovy: „Kdo zpomalí kvůli hadům, může jít klidně pěšky.“ Z toho nikdo moc moudrý nebyl, ostatně jako z většiny Callových výroků.

Augustus se držel méně ukvapené filozofie. Rád dopřál tvorům trochu času popřemýšlet, proto se ve slunečním žáru na okamžik zastavil, dokud se chřestýš nezklidnil a neodlezl dírou ven. Pak vešel dovnitř a vytáhl z bahna svoji lahev. Byl suchý rok, dokonce i podle měřítek osady Osamělá holubice, a pramen tekl jen natolik, že tvořil řídké blátíčko. Prasata se polovinu svého času rýpala kolem chladírny v naději, že se k bahnu prorochní, avšak prozatím nevykazovala adoba žádnou díru dostatečně velkou na to, aby jí prolezlo čuně.

Vlhká pytlovina, ve které byla kameninová lahev zabalena, se samozřejmě líbila stonožkám, proto se Augustus napřed přesvědčil, zda do ní nějaké nenalezly, a teprve pak lahev odzátkoval a dal si skromný lok. V Osamělé holubici byl holič, krajan z Tennessee, jménem Dillard Brawley a ten teď musel holit na jedné noze, protože si na stonožky nedal pozor. Dva zákeřné červenonohé exempláře mu jednou v noci vlezly do kalhot, ráno Dillard fofroval a kalhoty si zapomněl vytřepat. Noha mu úplně neodhnila, ale zhnisala natolik, že se rodina důvodně začala obávat otravy krve a přesvědčila Augusta s Callem, aby končetinu amputovali.

Rok či dva měla Osamělá holubice opravdového vlastního doktora. Jenže to byl mladík nerozvážný. Jeden místní, dost sveřepý vaquero, kterého se už kdekdo chystal při první příležitosti pověsit na nejbližším stromě, se jedné noci zmrskal do němoty a do ucha se mu nasoukal puchýřník. Brouk, chudák, už ale z ucha netrefil ven, zato majitele ucha z toho trefil málem šlak. Nakonec ten pacholek přesvědčil doktora, aby se pokusil brouka vypláchnout. Medicus usilovně brouka vyháněl vlažným slaným roztokem, leč kovboj ztratil trpělivost a mladíka zastřelil. A to neměl dělat. Když z osady spěšně ujížděl, někdo pod ním zastřelil koně a místní občané, převážně návštěvníci Strakaté fazole, otrapu okamžitě oběsili.

Bohužel další lékař od té doby neprojevil o městečko zájem, a tak Augustus a Call, kteří oba měli v ranhojičství dlouhou praxi, bývali voláni k takovým chirurgickým zákrokům, o nichž se soudilo, že nesnesou odkladu. S nohou Dillarda Brawleyho si snadno poradili, jen Dillard si u toho nevratně strhal hlasivky. S jednou nohou si vystačil, hlasivky se ale už nikdy nevzpamatovaly, čímž nakonec utrpěla i živnost. Dillard byl vždycky ukecaný; po tom maléru se stonožkami mlel pantem dál – ale jak, sípal, až se mu žíly na krku napínaly jako špagáty. Zákazníci se nemohli pod horkými ručníky patřičně uvolnit, neboť pořád luštili, co to do nich ten Dillard hustí. Lazebníkovy řeči nestály za poslech, ani když měl obě nohy, a tak se po čase klientela přesunula k mexickému holiči. Služeb Mexičana využíval dokonce i Call; a Call nevěřil ani Mexičanům, ani holičům.

Augustus si odnesl lahev na verandu a posunul svou provazem vypletenou židli tak, aby využil i ten minimální proužek stínu, který byl k dispozici. Jak slunce zapadalo, stín postupně halil verandu, dvůr, ranč, celé městečko a nakonec i řeku Rio Grande. Když stín padl i na řeku, Augustus zkonejšený večerní pohodou měl chuť zahájit nějakou inteligentní konverzaci, ale obvykle se musel spokojit samomluvou. Call pracoval až do tmy, pokud měl nějakou záminku k práci, a když ji neměl, tak si ji vymyslel – a Pea Eye byl příliš dobrý desátník, než aby práce nechal dřív než kapitán, i kdyby mu to on nakrásně dovolil.

Obě prasata nedbala Augustova příkazu odebrat se k říčce, nýbrž klidně dožírala hada pod jedním z povozů. A měla pravdu, neboť říčka byla stejně suchá jako dvůr, a tak ležela dál. Padesát týdnů v roce byl Hat Creek pouze prázdné koryto a to, že ho obě prasata nepovažovala za vhodné rochniště, svědčilo jen o jejich inteligenci. Ve vleklém sporu o inteligenci prasat, který vedli s kapitánem Callem už několik posledních let, Augustus prohlašoval, že prasata jsou chytřejší než koně bez výjimky a taky než většina lidí, což Calla krajně pobuřovalo. „Žádné pomeje žeroucí zvíře není inteligentnější než kůň,“ tvrdil, než přešel k hrubší argumentaci.

Po svém zvyku prolil Augustus hrdlem značné množství whisky, zatímco seděl a kolíbal jednak židlí vpřed a vzad, jednak lahví mezi ústy a podlahou. Rozjímal a kochal se západem slunce. Dny v osadě Osamělá holubice připomínaly ohnivou pec a chutnaly jako mletá křída, ale ve whisky ta vyprahlost trochu povolila. Augustus cítil, jak mu v nitru vyvstává příjemný mlžný opar – chladný a orosený jako ráno na tennesseeské vysočině. Opil se jen málokdy, ale při západu slunce měl rád mít v hlavě trochu zamlženo. Chutné doušky v něm navozovaly pohodu v očekávání prvních červánků. Jeho mozek zůstával stále stejně bdělý, ale pod vlivem alkoholu snášel trpělivěji společnost neotesanců, mezi nimiž mu bylo souzeno žíti, tj. Calla, Pea Eye, Deetse, nezletilce Newta a dědka Bolivara.

Když nad pláněmi na západě obloha nádherně zrůžověla, obešel Augustus stavení, jednou dvakrát kopl do kuchyňských dveří a zahulákal: „Radši ohřej solený vepřový s fazolema.“ Bolivar neodpověděl, a tak Augustus kopl do dveří ještě jednou nebo dvakrát, pro jistotu, a vrátil se na verandu. Modré podsvinče už na něho čekalo na rohu tiše jako kočka. Asi doufalo, že mu něco upadne – opasek, nůž nebo klobouk –, co by mohlo sežrat.

„Mazej, čuníku!“ odstrčil ho nohou Augustus. „Jestli máš hlad, ulov si ještě jednoho hada.“ Napadlo ho, že žádný opasek nemůže být o moc tužší a trupelnatější než smažené kozí maso, které jim Bolivar servíroval třikrát nebo čtyřikrát do týdne. Stařík býval ve své vlasti poctivě konajícím banditou, než mu došla pára a on se vydal za řeku. Od té doby si vedl počestně, nicméně tohle maso měli na jídelním lístku podezřele často. Hatcreekská dobytkářská společnost kozy nechovala a bylo značně nepravděpodobné, že by Bolivar kozlečí nakupoval za vlastní. Kradl je patrně cvičně, aby nezapomněl, co se v mládí naučil. Škoda jen, že se v mládí nenaučil taky vařit. Jeho maso chutnalo jako kdyby ho smažil v dehtu, ale to vadilo jedině Augustovi, jinak si nestěžoval nikdo. „Kam chodíš na ten dehet, Bole?“ nezapomněl se pokaždé zeptat dědka, ale mluvil k hluchým uším. Bolivar otázky, k věci i od věci, ignoroval.

Augustus se už málem zapovídal s čuníkem a sviní, když spatřil, že od ohrad přichází Call s Pea Eyem. Pea Eye byl dlouhý a hubený jako tyčka od plotu, ládoval se jako za tři a vypadal tak neohrabaně, že se zdálo, že užuž upadne, dokonce i když stál. Vypadal jako motovidlo, ale bylo to jen další potvrzení přísloví, že tvářka lhářka. Ve skutečnosti to byl jeden z nejšikovnějších chlapů, jaké Augustus poznal. Žádný velký indiánobijec Pea Eye nebyl, ale když jste mu svěřili něco, na čem mohl s rozmyslem pracovat, nějaké dílo tesařské nebo kovářské, hloubení studně nebo opravu postrojů, měl zlaté ruce. S lajdákem by Call už totiž dávno vyběhl.

Augustus sešel na dvůr a potkal je u vozů. „Nekončíte dneska nějak brzy, holky?“ zjišťoval. „Nebo jsou Vánoce?“

Oba muži propotili za den košile tolikrát, že byly skoro černé. Augustus nabídl Callovi lahev. Call dal nohu na ojnici a lokl si, jen aby propláchl vyschlá ústa. Vyplivl doušek výborné whisky do prachu a podal lahev Pea Eyeovi.

„Sám seš holka,“ řekl. „Jaký Vánoce, prosím tě.“ Načež vykročil ke stavení tak rázně, až to Augusta zarazilo. Call se nikdy nevyznačoval uhlazeným chováním, ale když denní úkol skončil ke své spokojenosti, obyčejně se zastavil na kus řeči.

Bylo legrační, jak těžko se dala určit velikost Calla Woodrowa. Nebyl moc vysoký – vlastně měl postavu sotva střední –, ale v osobě, která stála u něho a dívala se mu do očí, budil jiný dojem. Augustus například měřil o čtyři palce víc a Pea Eye byl o dobré tři palce ještě vyšší než Augustus, ale nebyl způsob, jak Peaho přesvědčit, že kapitán je z nich vlastně nejmenší. Pro něho byl Call jednou provždy velikán a tento dojem s ním sdíleli mnozí. Kdo nechtěl Callovi podlehnout, musel si ustavičně připamatovávat, že Call není tak velký, jak se zdá. V jižním Texasu byl Augustus jediný, kdo tomu klamu nepodléhal, a ještě se mu to nedařilo vždycky, ač se dost tužil. Nejednou při ranním pozdravu Calla zčistajasna upozornil: „Hej, Calle, ale je ti jasný, že ve skutečnosti nejsi žádný gigant,“ a hodil mu topinku.

Užitečnost té poznámky ale prosťáček jako Pea neměl šanci nikdy pochopit. Kolikrát přišlo Augustovi k smíchu, jak to Call zaonačil, aby člověku zkalil zrak a donutil vás zaměnit povahu za postavu. Call to ovšem dělal bezděky, protože o svém chování nikdy nepřemýšlel. Jednal. To bylo na celé věci fascinující: ta samozřejmost. Calla by ani ve snu nenapadlo vymýšlet nějaké finty. Hlavně proto, že se sám sebou v životě nikdy nezabýval. Považoval by to za ztrátu času. A ten on naléhavě potřeboval, aby vykonal úkol, který si na ten den předsevzal.

„Štěstí že já se zahálky nelekám,“ řekl tak jednou Augustus.

„Pro tebe možná. Já na to mám jiný názor,“ odpověděl Call.

„Sakra, kdybych se dřel jako ty, Calle, kdo by pak by v týhle partě myslel? Táhneš to na jeden zápřah patnáct hodin denně. Chlap, co je pořád v chomoutu, nikdy nic pořádnýho nevymyslí.“

„Škoda že nemůžeš přimyslet zpátky střechu od stodoly,“ podíval se Call jejím směrem.

Před takovými třemi roky se přihnal z Mexika vichr a jedním mocným fukem střechu odnesl. Naštěstí v městečku Osamělá holubice pršelo jednou dvakrát do roka, takže zásobám, pokud ve stodole nějaké byly, to nezpůsobilo žádnou újmu. Víc trpěl Call, který ne a ne sehnat slušné trámy na střechu novou. Co čert nechtěl, sotva týden po té vichřici, která posadila starou střechu doprostřed říčního koryta, přišla průtrž mračen. Velká voda spláchla většinu střechy do Rio Grande.

„Jak to, žes při tom svým přemýšlení nepomyslel na slejvák?“ chtěl vědět Call. Od té doby měl Augustus povodeň věčně na talíři. Zavdejte Callovi příčinu si stěžovat a bude vám to servírovat už pořád.

Pea Eye whisky nevyplivl. Při pití mu ohryzek vystoupil tak, že Augustovi jeho šlachovitý krk připomněl hada, který právě slupl žábu.

„Cože je Call tak nerudný?“ zeptal se Augustus, když Pea konečně odlepil lahev od úst, aby se nadechl.

„Potvora ho pěkně rafla,“ sdělil Pea. „Bůhví co na ní kapitán vidí.“

„Jeho vášeň holt jsou kobyly,“ konstatoval Augustus. „Co dělal, že se nechal kousnout? Myslel jsem, že kopete studni.“

„Narazili jsme na skálu,“ řekl Pea. „V tý díře se může vohánět krumpáčem jen jeden, tak to vzal Newt a já koval koně. Kapitán si vyjel na projížďku. Asi se mu ta mrcha zdála uřícená. Slez, votočil se k ní zády, no a vona ho bafla.“

Zmíněná klisna byla po městečku známa jako Čertice. Call ji koupil v Mexiku od dvou caballeros, kteří tvrdili, že kvůli ní zabili indiána – nějakého Komanče. O téhle části historky ovšem Augustus pochyboval: bylo nepravděpodobné, že by se zrovna v téhle končině nějaký Komanč projížděl samotinký sám; a kdyby se tam projížděli Komančové dva, byli by oba caballeros po smrti a neměli by příležitost k handlování. Kobyla byla šedivý grošák s bílou tlamou a bílým pruhem na čele, příliš vysoká na ryzího indiánského poníka, na čistokrevného koně měla zase příliš široké plece. Její chování napovídalo, že strávila nějaký čas mezi indiány, ale s jakými indiány a jak dlouho, to nikdo netušil. Kdo ji viděl, chtěl ji koupit, tak byla pěkná, ale Call žádnou nabídku ani nevyslechl, ačkoli Pea Eye a Newt by se Čertice rádi zbavili. Denně si s ní vytrpěli svoje, když ji hřebelcovali. Jednou pokopávala Newta celou cestu ke kováři a pak ho jedním mocným kopem málem poslala do výhně. Pea se jí bál přinejmenším jako Komančů, a to je co říct.

„Kde jste nechali Newta?“ zeptal se Augustus.

„Třeba si v tý studni schrupnul,“ řekl Pea.

Potom Augustus chlapce zahlédl, jak se vrací z pastvin; únavou se sotva vlekl. Pea Eye už byl zpola namol, když konečně Newt došel k vozům.

„To jsem rád, hochu, žes to stihl do tmy. Už jsem se bál, že tě budeme muset jít hledat,“ řekl Augustus.

„Házel jsem kamení po kobyle,“ křenil se Newt. „Viděl jste, jak zřídila kapitána?“

Newt zvedl nohu a pečlivě si škrabal z podrážky bot studniční bláto, zatímco Pea si dál proplachoval hrdlo.

Augustus vždycky na Newtovi obdivoval, že se při čištění bot udrží na jedné noze.

„Jen se na to koukni, Pea,“ řekl. „Vsadím se, že to nedokážeš.“

Pea Eye byl zvyklý vídat Newta stát na jedné noze a čistit si boty, že nemohl přijít na to, o čem si Gus myslí, že by to on nesvedl. Po pár locích alkoholu se mu zpravidla hlava trochu zavařila. Stávalo se mu to obyčejně při slunce západu po dni stráveném kopáním studně nebo kováním koní: v takových chvílích byl Pea dvojnásob rád, že pracuje s kapitánem, a ne s Gusem. Čím míň řečí musel vyslechnout, tím byl kapitán radši, kdežto u Guse platil pravý opak. Vychrlil na člověka pět šest rozmanitých otázek a názorů, smíchal je dohromady jako neoznačkovaný dobytek – a pak bylo těžké si z toho chumlu vybrat jednu a pomalu a bedlivě si ji rozmýšlet, což byl jediný způsob, jakým Pea rád uvažoval. Jeho jediným útočištěm v takových případech bylo předstírat, že mu otázka šla na levé ucho, které měl hluché: už se mu totiž nikdy nespravilo od té bitky s Kičaji u Stone House. Vypukl tam tenkrát děsivý mumraj, poněvadž indiáni zapálili prérijní trávu, takže pro kouř nebylo na krok vidět. V tom dýmu o sebe všichni zakopávali a bylo fakt těžké dostat nějakého indiána na mušku; hraničář hned vedle Peaho jednoho zmerčil, a jak vypálil, tak to holt odneslo ucho.

Ten den indiáni pláchli i s jejich koňmi; ještě nikdy neviděl Pea kapitána tak běsnit. Znamenalo to pochodovat po svých podél Brazos takřka dvě stě mil a pořád trnout, co se semele, jestli se o jejich pohromě dozvědí Komančové. To, že je na jedno ucho hluchý, Pea Eye zjistil, až když už měli pěkný kus cesty za sebou.

Naštěstí, zatímco si lámal hlavu otázkou, cože to vlastně nesvede, začal dědek třískat do zvonu k večeři, čímž diskuse skončila. Zvonec už dávno ztratil srdce, ale Bolivar někde našel zlomený sochor a bušil s ním do zvonu tak náruživě, že by stejně nikdo srdce neslyšel, i kdyby ho zvon ještě měl.

Slunce konečně zapadlo a u řeky se rozhostilo takové ticho, že bylo slyšet, jak koně v ohradách švihají ohony – tedy mohlo by být slyšet, kdyby se Bolivar nepustil do zvonu. A to se dalo předpokládat, že parta je na doslech, přesto zpracovával zvon dobrých pět minut. V tom s ním nehnul ani Call. To břinkání ničilo pokoj soumraku a dráždilo Augusta tak, že občas byl v pokušení jít za dědkem a jednu mu hvízdnout, aby si to konečně už jednou provždy zapamatoval.

„Třeba je to signál pro bandity,“ podotkl Augustus, když randál konečně ustal.

Vykročili k domu a prasata se k nim přidala; podsvinče za chůze požíralo ještěrku, kterou si někde chytlo. Vepříci milovali Newta ještě víc než Augusta – krmil je totiž kousky syrové kůže a drbal za ušima, pokud neměl nic lepšího na práci.

„Kdyby se tu potloukali banditi, možná že by mi kapitán dovolil nosit zbraň,“ zatoužil Newt. Vypadalo to, že nikdy mu nebude dost na to, aby už mohl chodit s pistolí, ačkoli mu už bylo sedmnáct.

„Kdybys nosil zbraň, mohl by si tě někdo splést s pistolníkem a zastřelit tě,“ řekl Augustus, který si dobře všiml té žádostivosti. „To za to nestojí. Jestli Bol opravdu bandity přivolá, půjčím ti svou henryovku.“

„Dědek je rád, že uvaří,“ poznamenal Pea Eye. „Kde by se zmoh na nějakou bandu?“

„Jak to, že se nepamatuješ na ty gaunery z jeho bandy?“ podivil se Augustus. „Kdysi jsme od nich kupovali koně. Proto ho taky Call najal za kuchaře. V naší branži nezaškodí znát pár zlodějů koní; pokud jsou to Mexičani, se dycky může hodit. Hádám, že Bol jen číhá na vhodnou chvíli. Až si získá naši důvěru, jeho kumpáni se sem jednou vplíží a všechny nás zamordujou.“

Nevěřil tomu ani zbla – jenom rád dopřál klukovi trochu napětí, ostatně Pea Eyeovi také. Jenže Peaho něco takového těžko mohlo vzrušit, protože Pea byl vůči strachu vzácně rezistentní. Měl tak akorát dost rozumu na to, aby se bál Komančů – a k tomu ho moc nepotřeboval. Na mexické bandity ale nezabíral.

To Newt měl živější představivost. Otočil se a díval se za řeku, kde se už převalovala veliká tma. Tu a tam si po slunce západu kapitán, Augustus, Pea Eye a Deets vzali pistole, odcválali do té tmy – do Mexika – a vraceli se za svítání s třiceti nebo čtyřiceti koňmi anebo stovkou vychrtlého dobytka. Zřejmě to byl způsob, jak se na hranici provozoval obchod s dobytkem: rančeři z Mexika podnikali nájezdy na sever, Texasani na jih. Některé kusy toho vychrtlého dobytka strávily život putováním sem a tam přes Rio Grande. Newtovým vroucným přáním bylo dospět natolik, aby ho k těm nájezdům přibrali. Nejednu noc proležel na své malé horké palandě, poslouchal, jak pod ním Bolivar chrápe a mumlá, vyhlížel oknem směrem k Mexiku a představoval si, jaké se tam asi odehrávají divočiny. Občas dokonce zaslechl střelbu, většinou však pouze jeden dva výstřely, které se ozvaly jednou po proudu, podruhé proti proudu řeky. To teprve uvádělo jeho fantazii do varu. „Až vyrosteš, můžeš jezdit s náma,“ přislíbil kapitán a to bylo všechno, co řekl.

Proti tomu se nedalo nic namítat – zvlášť když někdo byl jen námezdní pomocník. Přít se s kapitánem byla výsada vyhrazená panu Gusovi. Jen vešli domů, začal pan Gus své privilegium uplatňovat. Kapitán svlékl košili a Bolivar mu ošetřoval kousnutí. Klisna se mu zahryzla do zad těsně nad opaskem. Do kalhot steklo tolik krve, že měl jednu nohavici celou slepenou. Bol se zrovna chystal napatlat mu na ránu svou hojivou mast namíchanou z kolomazi a terpentýnu, když ho pan Gus zastavil, aby si ten šrám sám prohlédl.

„Bože, Woodrowe,“ podivoval se Augustus. „Člověk by řekl, že už s koňma pracuješ dost dlouho, abys věděl, že není radno se obracet zády ke kiowský klisně.“

Call o něčem uvažoval a dobrou minutu bylo ticho. Uvažoval právě o tom, že je měsíc v první čtvrti – zlodějský měsíc říkali. Při úplňku bývá nad bledými pláněmi dost světla, aby Mexikáni stačili cvrnknout fazoli rovnou do důlku. Chlapi, s kterými se něco najezdil, byli dávno mrtví a pochovaní, nebo aspoň mrtví, protože se pustili za řeku při úplňku. Nov byl skoro stejně nepříhodný: dá to fušku najít stádo za tmy, a ještě hůř se pak žene domů. První čtvrť, srpeček, je ten správný měsíc k výpravě. Křovinatá krajina na severu se už celá hemžila dobytkáři: řadili jarní stáda a najímali honáky; do týdne se začnou trousit do Osamělé holubice. Nejvyšší čas opatřit si trochu dobytka.

„Odkud víš, že přišla od Kiowů?“ podíval se Call na Augusta.

„Domyslel jsem si to,“ řekl Augustus. „Taky bys na to přišel, dát si na moment pohov, abys mohl uvažovat.“

„Dovedu pracovat a u toho myslet,“ řekl Call. „Ze všech lidí, co znám, seš jen ty postiženej mozkem, kterej funguje pouze v chládku.“

Augustus přešel poznámku mlčením. „Podle mýho o toho koně přišel nějaký Kiowa, když se chystal unést bílou ženskou,“ řekl. „Komančové po seňoritách zvlášť netouží. Bělošky se dají snadno unést a taky toho moc nepojí. Kiowové mají jiný vkus. Seňority se jim líbí.“

„Můžeme se pustit do jídla, nebo musíme čekat, až to proberete?“ zeptal se Pea Eye.

„To dřív pojdem hlady, než se toho dočkáme,“ ucedil Bolivar a šoupl na stůl kotlík se soleným vepřovým a fazolemi.

Augustus si nabral první a nikdo se tomu nedivil. „By mě zajímalo, kam na tyhle mexikánský jahody pořád chodíš,“ poznamenal na adresu fazolí.

Bolivar je neomylně nacházel třistapětašedesátkrát do roka a přidával do nich tolik chili, že lžíce fazolí pálila víceméně stejně jako lžíce červených mravenců. Newt došel k názoru, že pro toho, kdo pracuje pro Hatcreekskou dobytkářskou společnost, jsou jisté pouze dvě věci. Za prvé: kapitán Call si vždycky vymyslí víc práce, než on a Pea dokážou udělat, a za druhé: ke každému jídlu se budou podávat fazole. Jediný z party, kdo věčně neprděl, byl starý Bolivar osobně – jakživ se fazolí ani netknul a živil se hlavně kváskovými vdolky a cikorkovým kafem, nebo spíš šálky surového cukru s loužičkou kávy navrchu. Taky cukr stojí peníze a kapitána hnětlo takové plýtvání, ale Bolivara nikdo nedokázal přimět, aby od toho zvyku upustil. Augustus tvrdil, že dědkův trus je tak sladký, že se modré podsvinče naučilo za ním chodit, vždycky když si šel ulevit. Což mohla být pravda. Newtovi ale taky dalo děsnou práci, aby se podsvinčete zbavil, a to přitom jeho trus byl samá fazole.

Než si Call stačil obléci košili a dostavit se ke stolu, točil už Augustus druhou fazolovou rundu. Pea Eye a Newt vrhali po kotlíku nervózní pohledy, jelikož by si taky rádi dali nášup, ale zdvořilost jim bránila posloužit si dřív, než každý dostal svůj díl. Augustova chuť k jídlu byla svého druhu přírodní pohroma. Call ji s úžasem pozoroval třicet let, a přesto ho pořád překvapovalo, kolik se toho do Guse vleze. Nepracoval, pokud nemusel, a přesto si večer dokázal sednout ke stolu a spolykat víc jídla než tři chlapi po celodenní dřině. Už za jejich hraničářských časů přetřásali hoši ve chvílích pohody historky o Augustových výkonech. Nejenom že hodně jedl, taky rychle jedl. Aby se zdržel u žlabu víc než deset minut, musel by pro něj kuchař nachystat půl vola.

Call odtáhl židli a posadil se. Zatímco Augustus si sběračkou lovil úctyhodnou porci fazolí, nastavil Call svůj talíř pod sběračku. Newt to považoval za tak dobrý vtip, že vyprskl smíchy.

„Díky,“ řekl Call, „až tě jednou omrzí se flákat, můžeš od hodiny dělat na place číšníka.“

„Číšníka už jsem jednou dělal,“ řekl Augustus a tvářil se, že měl v úmyslu Callovi fazole naservírovat. „Na říčním parníku. Tenkrát jsem nebyl o moc starší než Newt. Měli jsme tam kuchaře s bílou čepicí.“

„K čemu nosil čepici?“ zeptal se Pea Eye.

„To patří k úboru opravdového kuchaře,“ řekl Augustus a díval se, jak Bolivar míchá kapku kávy v hromádce surového cukru. „Vlastně to není žádná čepice, spíš takový naškrobený malý komín z prostěradla.“

„Ať se propadnu, jestli bych si něco takový dal někdy na hlavu,“ ušklíbl se Call.

„Nikdo by taky neudělal takovou volovinu, aby si tě najal za kuchaře, Woodrowe,“ poznamenal Augustus. „To je míněno na ochranu proti tomu, aby kuchařovy mastný lokny nepadaly do jídla. Vůbec bych se nedivil, kdyby se do tohohle bůčku zamíchalo pár Bolových vlasů.“

Newt se zadíval na Bolivara, který seděl u kamen ve špinavém ponču. Bolivarovy vlasy vypadaly jako polité žluklým sádlem. Jednou za dva tři měsíce se Bol převlékl a šel navštívit manželku, ale ve snaze o vylepšení svého zjevu nikdy nepokročil dál než ke knírům, které se příležitostně pokoušel navoskovat nějakým tukem.

„Proč jsi z toho parníku odešel?“ zeptal se Pea.

„Byl jsem švarný mládenec,“ řekl Augustus. „Kurvy by mě utahaly.“

Calla mrzelo, kam se řeč zvrtla. Plkání o ženských neměl rád nikdy, ale před tím dítětem obzvlášť ne. Augustus v sobě neměl ani kapku studu. Dlouho to mezi nimi byla záležitost, na které se nikdy neshodli.

„Měly tě tenkrát utopit,“ vypálil Call ostře. Některé hovory u stolu ne vždy vedly k něčemu dobrému.

Newt hleděl do talíře, ostatně jako obvykle, když se kapitán zlobil.

„Kdo by mě topil?“ vzepřel se Augustus. „Kdyby to někdo zkusil, holky by ho roznesly v zubech.“

Věděl, že se Call vzteká, ale neměl chuť si ho udobřovat. Ten stůl byl zrovna tak jeho jako Callův, a jestli se Callovi výměna názorů nelíbí, klidně může jít na kutě. Call totiž věděl, že nemá cenu se přít. Protože právě o to Augustovi šlo – o slovní potyčku. Vlastně mu ani nezáleželo na tom, oč jde, a bylo mu celkem jedno, na čí straně stojí. Prostě ho bavilo se handrkovat o všem možném, kdežto Call debaty nenáviděl. Z letité zkušenosti věděl, že na Augusta stejně žádné argumenty neplatí, dokonce i v případech, kdy šlo prostě jen o to, co je dobře a co ne. Dokonce i za dávných časů, kdy měli na krku indiány a jiné trable, vítal Augustus každou příležitost ke slovnímu pošťuchování. Tenkrát u Psounského ramene Red River měli fakt na kahánku, protože je zaskočili Komančové a všichni, to jest oni dva a dalších šest hraničářů, svorně kopali do břehu díry, které jim, a stačilo málo, posloužily za hrob. Naštěstí přišla temná noc, takže se jim podařilo vyváznout; i tehdy se Augustus celou dobu přel s jedním hraničářem, kterému se říkalo Šereda Bobby. Probírali otázku divokých psů a Augustus ji vydržel rozebírat celou noc, ačkoli většina hraničářů byla tak vyděšená, že se nemohli ani pořádně vymočit.

Samozřejmě že kluk hltá Augustovo povídání o říčních parnících a přítulných holkách. Chlapec se nedostal za humna, a tak je to pro něj dobrodružství.

„Z toho tvýho věčnýho camrání mně přešla chuť,“ prohlásil nakonec.

„Jestli máš chuť na něco lepšího, Calle, musíš napřed odbouchnout Bola,“ podotkl Augustus; při té příležitosti si vzpomněl, že kuchař má u něho vroubek.

„Hej, Bole, přestaň už jednou mlátit sochorem do toho zvonu,“ řekl. „V poledne prosím, když se ti to líbí, ale večer už ne. Každý normální člověk pozná, kdy slunce zapadlo. Zkazil jsi mi tím kraválem nejeden pěkný večer.“

Bolivar míchal to svý sladký kafe a mlčel. Mlátil do zvonu, protože ho to bavilo, a ne aby přivolal někoho k jídlu. Ať si baští, kdy chtějí, on zase bude bušit do zvonu, kdy on chce. Rád dělal kuchaře – nebyla to taková fuška jako zodpovědná práce bandity. Bylo to podstatně méně náročné než být banditou –, ale to ještě neznamená, že je ochoten přijímat rozkazy. Pocit nezávislosti si uchoval nezmenšený.

„Generál Lee osvobodil otroky,“ poznamenal nevrle.

Newt se rozesmál. Bol nikdy nepochopil, jak to s tou válkou vlastně bylo, ale upřímně litoval, že skončila. Kdyby pokračovala, asi by zůstal banditou dál. Bylo to bezpečné a výnosné řemeslo, pokud byla většina Texasanů na frontě. Veteráni byli většinou taky banditi, a ke všemu měli lepší zbraně. Holt konkurence se najednou vyšvihla. Bolivar pochopil, že je načase jít od válu, ale čas od času se mu zastesklo po malé přestřelce.

„Otroky neosvobodil generál Lee, nýbrž Abe Lincoln,“ opravil ho Augustus.

„To je jedno,“ zahučel Bol.

„To vůbec není jedno,“ poznamenal suše Call. „Jeden byl Yankee a druhý ne.“

Peaho to na minutu zaujalo. Fazole a solené vepřové ho taky probraly. Svého času ho osvobozovací hnutí velice zajímalo a dlouze o něm při práci mudroval. Čirou náhodou se nenarodil jako otrok, ale kdyby ho to přece potrefilo, Lincoln by ho osvobodil. Určitě. Což v něm do jisté míry vzbuzovalo k tomu muži obdiv.

„Lincoln Američany osvobodil,“ vysvětlil Bolivarovi.

„Ale kdepak, to se moc pleteš, Pea,“ odfrkl Augustus. „Abe Lincoln osvobodil jen pár Afričánů, co nejsou Američani o nic víc než tadyhle Call.“

Call odstrčil židli. Nebude tu vysedávat a diskutovat o otroctví po takovém těžkém dni, ostatně nelákalo by ho to ani v neděli.

„Jsem Američan jako každej druhej,“ řekl, nasadil si klobouk a sebral pušku.

„Rozenej ve Skotsku,“ poučil ho Augustus. „Já vím, přivezli tě sem ještě když si tahal za cecík, ale to ještě neznamená, že toho Skota v sobě zapřeš.“

Call neodpověděl. Newt vzhlédl a uviděl ho stát ve dveřích s kloboukem na hlavě a s henryovkou na předloktí. Kolem hlavy mu proletěly dvě velké můry přitahované světlem petrolejky na stole. Nic neřekl a vyšel ven.

2

Call šel po břehu řeky dobrou hodinu, ačkoli věděl, že je to vlastně zbytečné. Dělal to jenom ze zvyku, který mu zůstal z divočejších dob, totiž zkoumat, pátrat po nějakém znamení nebo stopě, ostřit si smysly a vůbec. Když ještě sloužil u hraničářů, zvykl si odklidit se noc co noc načas z tábora z doslechu všech řečí a popichování. Brzy přišel na to, že jeho smysly lépe fungují v samotě. Tlachat kolem ohně, zívat a poklimbávat mohlo být příjemné v bezpečných končinách, ale mohlo vás taky přijít pěkně draho v místech, kde bezpečno není. Rád si zašel tak na míli od tábora a naslouchal ne mužům, ale krajině.

Samozřejmě v místě tak zkrotlém jako Osamělá holubice bylo skutečné stopařské umění zbytečné, ale Call přesto rád v noci vyrazil na obchůzku, čichal větřík a poslouchal řeč kraje. Krajina mluvila tiše, jediný lidský hlas ji stačil přehlušit, zejména byl-li to hlas tak hlučný, jako měl Augustus McCrae. Augustus proslul silou svého hlasu po celém státě. Za tiché noci ho bylo slyšet už z dálky, a to i když se snažil takřka šeptat. Call dělal, co mohl, aby se dostal z dosahu Gusova hulákání, aby se uvolnil a mohl věnovat pozornost zvukům jiným. Když už nic jiného, dokázal odhadnout, jaké bude počasí. Že by ale povětrnost v okolí Osamělé holubice skýtala velká překvapení, tak to rozhodně ne. Když se člověk podíval nahoru ke hvězdám, kolikrát se mu zatočila hlava, jak byla noc jasná. Mraky byly vzácnější než peníze, a že o ně jeden skoro nezavadil.

Opravdu se nebylo čeho bát. Nanejvýš se mohl do kurníku vplížit kojot a čapnout kuře, ale to bylo to nejhorší, co se mohlo přihodit. Místní zloděje koní dávno odradil pouhý fakt, že tu on a Augustus žijí.

Call zamířil západně od městečka směrem k brodu, který mívali v oblibě Komančové za dnů, kdy ještě mohli jen tak z plezíru podnikat nájezdy do Mexika. Bylo to blízko slaniska. Zvykl si chodit proti proudu k brodu skoro každý večer: poseděl tam chvilku na nízké skále a jen tak se díval. Když byl měsíc tak vysoko, že začal vrhat stín, ukryl se pod chaparralový keř. Kdyby se někdy Komančové vrátili, určitě by to vzali přes svůj starý brod. Jenže Call dobře věděl, že Komančové už nikdy nepřijdou. Dostali vydatnou lekci, na kterou nezapomenou a zbylá hrstka bojovníků už nestačí nahánět strach ani na horním Brazos, natož na Rio Grande.

Ta záležitost s Komanči byla dlouhá a škaredá – zabrala většinu Callova mužného věku –, ale teď už bylo vážně po všem. Už tak dlouho neviděl žádného opravdu nebezpečného indiána, že kdyby náhle nějaký rudoch do brodu vjel, Call by v prvním ustrnutí ani nestačil vystřelit – přesně ten druh nepřipravenosti, které se snažil vyvarovat. Možná už dají Komanči jednou provždy pokoj, ale pokud bude na svobodě jediný Komanč s koněm a puškou, bylo by pošetilé je brát na lehkou váhu.

Snažil se zůstat ve střehu stůj co stůj, ale po pravdě řečeno za poslední půlrok jediný, koho od řeky odstrašil, byl jakýsi bandita, což taky klidně mohl být nějaký vaquero s žíznivým koněm. Všechno, co Call při té příležitosti potřeboval udělat, bylo natáhnout kohoutek své henryovky – v tiché noci cvaknutí účinkovalo stejně jako výstřel. Muž se otočil zpátky do Mexika a od té doby se u brodu nevyskytlo nic kromě tu a tam nějaké té prašivé kozy putující ke slanisku.

Ačkoli dál chodil k řece každý večer, Call dobře věděl, že Osamělá holubice už dávno nepotřebuje ostrahu. Řeči o tom, že Bolivar je spřažený s bandity, patřily k projevům Augustova humoru. Chodil dál k řece, protože býval rád hodinku o samotě a nerad pořád o někoho zakopával. Měl pocit, že si za celý den na minutku nevydechne, že je v jednom kole: ale ta kola se točila naprázdno. Jako hraničářský kapitán byl přirozeně také pod tlakem – jeho rozhodnutí mohla znamenat smrt, nebo život mužů, kterým velel. Ale byl to tlak přirozený – spojený s jeho postavením. Byl velitel a muži k němu vzhlíželi, viseli na něm očima, aby se ujistili, že je pořád mezi nimi a vyvede je z každého maléru. Nehledě na prořízlou pusu byl Augustus zrovna tak dobrý jako on a z úzkých by je dostal zrovna tak dobře, kdyby to muselo být; jenže Augustus se zpravidla rozhoupal tak za minutu dvanáct. Starat se musel Call – takže muži k němu vzhlíželi pro rozkazy a s Augustem se opíjeli. Vždycky ho hnětlo, že nelze přimět Augusta, aby se choval jako hraničář, leda v krajní nouzi. Vzpíral se tomu tak houževnatě, že občas jak Call, tak muži skoro toužili po kritické situaci, aby Gus přestal mlet pantem a konečně začal brát věci vážně.

Vzdor nebezpečenství se však Call necítil nikdy v takové tísni jako v poslední době, kdy na něho doléhaly malé, ale neustálé potřeby druhých. Tělesná práce mu nevadila: Call nepatřil k těm, kdo vysedávají celý den na verandě, karbaní a klábosí. Chtěl pracovat, ale už se mu protivilo být pořád všem za příklad. Zůstával pro ně pořád kapitán, jako by si nikdo nevšiml, že je po válce i válčení. Velel jim tak dlouho, až měl každý za to, že se sluší mu všechny myšlenky a otázky, potřeby a nedostatky hlásit a předkládat k rozhodnutí, i když šlo o prkotiny. Muži čekali dál, že jim bude poroučet a on sám si dál myslel, že je to jeho úkol. Zadřelo se to do něho: poroučel dál, ale sám cítil, že je to už tak nějak od věci. On a Gus nebyli ani smírčími soudci: vedli nájemní stáj a prodávali koně a dobytek, když se vyskytl kupec. Práce, kterou dělali, byla většinou taková, že by ji dokázal dělat ve spaní; v posledních deseti letech se jeho každodenní odpovědnost vytrvale smrskávala, a přece se mu život nezdál lehčí. Pouze menší a daleko nudnější.

Call nebyl žádný snílek – to měl v popisu práce Gus –, taky nevysedával za tmy na té skalce kvůli snění. Jen se v duchu vracel do časů, kdy pro toho, kdo držel stráž na komančské stezce, bylo radno mít pušku odjištěnou. Nicméně si zazlíval i ten fakt, že se v duchu tak často vrací do minulosti: nehodlal se probírat vzpomínkami jako v podzimku života. Někdy se donutil vstát a pochodoval další dvě tři míle proti proudu a zase zpět, jen aby ty vzpomínky vypudil z hlavy. Teprve když zase okřál – když cítil, že by ještě dovedl velet, kdyby bylo třeba –, vrátil se do Osamělé holubice.

Po večeři, když Call odešel k řece, uvelebili se Augustus, Pea Eye, Newt, Bolivar a vepři na verandu. Prasata čmuchala po dvoře, občas ulovila ještěrku nebo kobylku, hada nebo nepozornou cikádu. Bolivar vytáhl brousek a dobrých dvacet minut ostřil pěkný tesák s kostěnou rukojetí, který nosil u pasu. Střenka byla z jelenčího rohu a úzká čepel se blýskala v měsíčním světle, zatímco Bolivar obtahoval nožem brousek pečlivě sem a tam a občas na kámen plivl, aby ho navlhčil.

Třebaže Newt měl Bolivara rád a považoval ho za svého přítele, trochu ho mrazilo z toho, že Bolivar považuje za nutné přibrousit nůž každý to večer. Zapůsobilo na něj věčné vtipkování pana Guse o banditech – i když věděl, že jsou to žerty. Bylo mu záhadou, proč Bol brousí ten nůž večer co večer, když s ním nikdy nic nekrájí. Když se ho zeptal, Bol se pousmál a palcem jemně ozkoušel ostří.

„Nůž je jako manželka,“ řekl, „pro jistotu potřebuje denně obtáhnout.“

Newt nechápal, ale Augusta to pobavilo.

„V tom případě je tvoje žena hezky zarezlá, Bole,“ řekl. „Vidí brousek nanejvýš dvakrát do roka.“

„Je stará,“ řekl Bolivar.

„Čím starší housličky, tím sladší písničky,“ vtipkoval dál Augustus. „My, stará garda, dovedeme pěkné nabroušení ocenit zrovna tak jako mládež, a možná víc. Měl bys ji přivést k nám, Bole. Představ si, kolik peněz za brousky bys ušetřil.“

„Tenhle nůž by vjel člověku do krku jako po másle,“ řekl Pea.

Uměl takové věci ocenit, sám byl taky vlastníkem pěkného bowiáku s čepelí čtrnáct coulů dlouhou. Pea nůž koupil od jednoho vojáka, který ho měl přímo od Bowieho. Neostřil ho denně jako Bolivar, ale občas ho vytáhl z kožené pochvy a ostří přezkoumal. Byl to jeho nedělní nůž a neužíval ho k obyčejné práci, jako je porážka nebo stahování z kůže. Taky Bolivar nepoužíval svou kudlu k obyčejnému dílu: jenom občas, když byl v dobré náladě, nožem hodil a zabodl ho do bočnice některého vozu anebo s ním ze syrové kůže oholil pár hoblinek, které potom Newt poskytl jako mlsek prasatům.

Augustus sám si nožů nijak zvlášť necenil, zejména nožů parádních. Nosil v kapse obyčejný starý zavírák a užíval ho hlavně na ořezávání nehtů na nohou. Kdysi, když se ještě většinou živili zvěřinou, nosíval u sebe dobrý stahovák, protože to bylo nutné, ale vůbec si nevážil nože jakožto zbraně. Co se jeho týkalo, od vynálezu revolveru Colt bylo používání jiných zbraní pro boj zblízka podivínské. Patřilo k menším nepříjemnostem jeho života, že musel takřka každý večer poslouchat, jak Bol obrušuje svou čepel.

„Když už musím něco poslouchat, radši bych poslouchal, jak obtahuješ manželku,“ utrousil.

„Semka ji nevezmu,“ řekl Bol. „Znám vás. Pokusili byste se ji svést.“

Augustus se rozesmál. „A to zas ne, na báby já nejsem,“ řekl. „Nemáš dceru?“

„Dcer mám devět,“ přiznal Bolivar početný vrh.

Znenadání, vsedě, mrštil nožem po nejbližším povozu, špička se zabodla do dřeva a čepel se chvilku chvěla jako šíp. Vůz stál sotva dvacet stop daleko, takže to nebyl žádný velký výkon; chtěl jen podtrhnout svůj vztah k dcerám. Šest jich už vyvdal, ale ty tři poslední, co zůstaly doma, si střežil jako oko v hlavě.

„Doufám, že jsou po matce,“ řekl Augustus. „Jestli se vyvedly po tobě, budeš mít doma sbor starých panen.“ Sáhl po koltu pověšeném přes opěradlo židle, vytáhl ho z pouzdra a lenošně točil bubínkem. Poslouchal, jak hezky to cvaká.

Bolivar zalitoval, že pustil nůž z ruky, protože teď bude muset vstát a dojít si pro něj přes dvůr. Zrovna ho bolely kyčelní klouby a ještě pár dalších kloubů k tomu, následek zranění, které utrpěl před pěti lety, když se na něho svalil kůň.

„Pořád lepší než bejt takovej kaňour jako vy,“ řekl a namáhavě se vytáhl na nohy.

Newt věděl, že Bolivar a pan Gus se popichují jen z dlouhé chvíle, ale přece byl neklidný, především pozdě večer, když oba už pár hodin pilně popíjeli. Byla pokojná noc, tak tichá, že tu a tam zaslechl tóny piana ze Strakaté fazole. Klavír byl pýchou saloonu a vlastně celého městečka. V neděli si ho dokonce půjčovali do kostela. Naštěstí byl kostel hned vedle saloonu a klavír měl kolečka. Pár zbožných duší postavilo u zadního vchodu saloonu rampu a prkennou lávku vedly až ke kostelu, takže tam bylo třeba piano po ní jenom dostrkat. Bohužel měla tato dohoda neblahé následky, jelikož některé duše považovaly za osobní čest nástroj střežit, a trávily pro jistotu večery v saloonu.

Jedné sobotní noci hlídali nástroj tak dobře, že v neděli ráno s ním vykolejili a zlomili mu dvě nohy. Toho jitra se do kostela nedostavilo dost střízlivých mužů, aby piano odnesli dovnitř, a tak musela paní Pink Higginsová, která na ně hrála, sedět na ulici a břinkat chorály, zatímco zbytek kongregace, deset paniček a kazatel, zpíval zevnitř. Situace byla tím choulostivější, že Lorena Woodová se postavila na zadní schody saloonu a poslouchala ten zbožný zpěv prakticky celá svlečená.

Newt byl do Loreny Woodové po uši zamilovaný, ačkoli ještě neměl příležitost s ní promluvit. Bolestně si uvědomoval, že kdyby se taková příležitost někdy naskytla, zaboha by nevěděl, co říct. V řídkých případech, kdy ho nějaká posílka vedla kolem saloonu, poléval ho děs a hrůza při představě, že by se mohlo přihodit něco, co by ho vskutku donutilo, aby ji oslovil. Ovšemže chtěl s Lorenou mluvit – to by pro něho znamenalo vrchol blaha –, ale nechtěl, aby k tomu došlo dřív, než si ujasní, co by jí tak nejlepšího mohl říct. No a k tomu rozhodnutí ještě nedospěl, ačkoli Lorena už žila v městečku několik měsíců a on se do ní zamiloval, sotva poprvé zahlédl její tvář.

Lorena zaměstnávala Newtovu mysl průměrně osm hodin denně, bez ohledu na práci, kterou se zabývaly jeho ruce. Ačkoli to byl jinak sdílný mladík a ochotně vykládal o svých problémech – aspoň Pea Eyeovi a Deetsovi –, Lorenino jméno ještě nikdy nevyslovil. Věděl, že by si tím koledoval o neutuchající pozornost, a třebaže neměl nic proti tomu, aby si z něho utahovali, jeho cit k Loreně byl příliš hluboký, než aby připustil hrubé laškování. Muži z hatcreekské party nechovali city ve velké vážnosti, zejména ty choulostivé dostávaly zabrat.

Hrozilo taky, že by ji někdo mohl znevážit. Kapitán určitě ne, protože ten neměl ve zvyku si z ženských dělat srandu, vlastně ani neví, že by kdy o nich slovo utrousil. Ale úvahy o komplikacích, které by mohly vzniknout, kdyby někdo Lorenu urazil, důvěrně obeznámily Newta s mentálními úskalími lásky dávno předtím, než měl sebemenší příležitost vyzkoušet některý z požitků, které láska skýtá; kromě nekonečného požitku kontemplace.

Newt přirozeně věděl, že Lorena je kurva. Byl to trapný fakt, ale neumenšil jeho city k ní ani o píď. V Osamělé holubici ji zanechal karbaník, který došel k názoru, že mu Lorena nosí smůlu. Měla pokoj na patře ve Strakaté fazoli a vědělo se, že přijímá návštěvníky všeho druhu. Ale Newt nebyl chlapec, který by se dal takovým zjištěním odradit. Nebyl si docela jistý, co vlastně kurvy dělají, ale předpokládal, že Lorena přišla ke svému zaměstnání stejně náhodně jako on k tomu svému. Byla to čistě náhoda, že se stal kovbojem na hatcreekském ranči, a nepochybně zrovna tak se stala i Lorena kurvou. Co Newt miloval, byla povaha, která se jí zračila ve tváři. Krásnější tvář byste v Osamělé holubici nenašli a on nepochyboval, že stejně krásné je i její nitro. Zamýšlel říci něco v tom smyslu, až s ní konečně promluví. Když tak po večeři sedával s chlapy na verandě, strávil mnoho času úvahami o tom, jakými slovy by myšlenku nejlépe vyjádřil.

Proto ho podráždilo, když se Bol a pan Gus začali do sebe strefovat urážkami, jako by to byly třešně. Bavili se tak skoro každý večer: za chviličku začnou lítat nože a cvakat kohoutky, takže se nedokáže soustředit na to, co řekne Loreně, až se poprvé setkají. Ani pan Gus, ani Bolivar neprožili život za pecí a Newt měl dojem, že oba mají zálusk si to rozdat ještě jednou. Newt nepochyboval, že kdyby došlo k potyčce, zvítězil by pan Gus. Pea Eye tvrdil, že Gus je lepší střelec než kapitán, ačkoli si Newt stěží dovedl představit osobu, která by v něčem předčila kapitána. Zanic nechtěl, aby se špičkování překlopilo do tuhého, protože to by byl Bolův konec a on měl Bola rád, i když ho z jeho desperátských spolků trochu mrazilo. Bol mu jednou věnoval staré pončo jako přikrývku a přepustil mu spodní kavalec, když měl Newt žloutenku. Kdyby ho pan Gus zastřelil, přišel by Newt o přítele. Jelikož byl sirotek, nedala se taková myšlenka brát na lehkou váhu.

„Co si myslíte, že tam v tý tmě kapitán asi dělá?“ zeptal se nahlas Newt.

Augustus se usmál na chlapce schouleného na dolním schodu, poposedávajícího jako na jehlách. Kladl tuhle otázku vždycky, když si myslel, že se schyluje k bitce. Přál si, aby Call přišel a zarazil jim to, kdyby k něčemu došlo.

„Hraje si na indiány,“ řekl.

Tomu Newt nevěřil. Kapitán na hraní nebyl. Jestli si myslí, že se musí sebrat a večer co večer vysedávat ve tmě, tak to bude určitě důležitá věc.

Zmínka o indiánech probudila Peaho z alkoholické dřímoty. Nenáviděl indiány, částečně i proto, že se ze strachu kvůli nim už třicet let pořádně nevyspal. Pokud jezdil s hraničáři, nikdy nezavřel oko bez pomyšlení na to, že až je zas otevře, bude se nad ním tyčit obrovský indián, připravený ho probodnout něčím ostrým. Většina indiánů, které viděl, byli sice vyzáblé sušinky, ale to neznamená, že mu ten obr, který ho straší ve snu, není souzený.

„Klidně by se tu mohli ukázat,“ řekl. „Kapitán ví, co dělá. Kdybych nebyl lenoch, šel bych s ním.“

„No to by ses ale se zlou potázal,“ odsekl Augustus.

Peaho slepá oddanost Callovi mu někdy šla na nervy. Věděl přesně, proč Call odchází každý večer k řece; vůbec to nesouviselo s obavou z indiánů. Už jim to vyložil mnohokrát, ale zopakuje jim to ještě jednou.

„Chodí k řece, protože ho nebaví poslouchat naše plkání,“ řekl. „Není družný tvor a nikdy nebyl. Nevím, že by kdy poseděl u táboráku, jen se nadlábne a hned vypadne a radši se uvelebí někde opodál ve tmě a láduje pušku. I kdyby se u řeky nakrásně nějaký indián vyskytl, pochybuju, že by ho vyčmuchal.“

„Ale vyzná se v tom,“ řekl Pea Eye. „Vypátral tu tlupu tenkrát za Fort Phantom Hill.“

„To víš, že jo, Pea,“ dal mu za pravdu Augustus. „Vobčas ňáký vobjeví. Bejvalo jich jako kobylek, jestli si vzpomínáš. Ručím za to, že dneska na nikoho nenarazí. Prostě Call má takovou náturu, že musí všechny přetrumfnout, v tom je ten fór. Netvrdím, že se honí za slávou jako některý maníci, co jsem znal. Sláva Calla nezajímá. Potřebuje prostě udělat desetkrát víc, než je jeho povinnost, jinak neusne.“

Nastala odmlka. Pea Eyeovi bylo vždycky nepříjemně z Gusových poznámek o kapitánovi, ale nemohl přijít na to, jak se jim ubránit. Pokud se vůbec ozval, většinou si pomohl citátem některého kapitánova oblíbeného výroku.

„To už je tak, někdo holt musí sedět na tvrdým.“

„Nic proti tomu,“ řekl Augustus. „Ať si Call klidně trpí za tebe a Newta a kdekoho, kdo si to nechce odtrpět sám. Bylo docela fajn mít takový roky po ruce chlápka ochotnýho nakládat si na bedra naše břemena. Ale jestli si myslíš, že to dělá pro nás, a ne proto, že ho to baví, tak seš vedle jak ta jedle. Sedí u řeky za keřem a mne si ruce, že nemusí poslouchat, jak Bol mluví o své staré. Ví stejně dobře jako já, že v okruhu šesti set mil se žádnej zlosyn nevyskytuje.“

Bolivar se zastavil u vozu a ulevoval si podle Newta dobrých deset patnáct minut. Často, když Bol začal močit, sáhl pan Gus do kapsy pro staré stříbrné hodinky a šilhal po nich, dokud močení neustalo. Někdy dokonce vytáhl ze staré černé vesty, kterou pořád nosil, špaček tužky a notýsek a zapsal si, jak dlouho Bolivar vyprazdňoval měchýř.

„Tak se nejlíp pozná, jak si mužský stojí,“ vysvětlil, „takový senila nakonec už jen cintá jako novorozený tele. Radši si dělám záznamy, abychom věděli, kdy se budeme muset povohlídnout po novým kuchaři.“

Projednou se však o Bolův výkon zajímala víc prasata než pan Gus, který si zrovna přihýbal. Bol vytrhl nůž z vozu a zmizel v domě. Prasata přišla k Newtovi se dát podrbat za ušima. Pea Eye se sesul na podlahu u zábradlí a začal chrápat.

„Hej, Pea, vzbuď se a běž spát dovnitř!“ naléhal Augustus a kopal ho u toho do nohy, dokud se nevzbudil. „Newt a já bychom tě tu mohli zapomenout a čuníci by tě sežrali i s tou sponou na opasku.“

Polospící Pea se zmátořil a odpotácel se pod střechu.

„Však oni by ho nesnědli,“ mínil Newt s pohledem na modré podsvinče, které se usadilo na spodním schodu přítulně jako pes.

„Ale aby člověk postavil Peaho na nohy, musí ho trochu vystrašit,“ objasnil Augustus.

Newt zahlédl, jak se kapitán vrací s puškou na předloktí. Jako vždycky se mu ulevilo. Jako by v něm něco povolilo, když věděl, že je kapitán doma. Líp se mu spalo. Kdesi v mysli se mu zahnízdila obava, že se kapitán třeba jednou nevrátí. Nebál se, že kapitána zabijou nebo že se mu stane nějaká nehoda, bál se, že prostě zmizí. Newt měl dojem, že kapitánovi jsou všichni na obtíž, a ne neprávem. On a Pea Eye a Deets se snažili, jak mohli, ale pan Gus se vůbec nesnažil a Bol vysedával a pil tequilu od rána do večera. Kdoví, jednou v noci kapitán prostě osedlá Čertici a bude pryč.

Newt míval občas sen, jak kapitán nejen odjel, ale vzal ho s sebou do plání, o kterých chlapec slýchal, ale které nikdy neviděl. V těch snech se nikdy nevyskytoval nikdo jiný: jenom on a kapitán v krásné travnaté krajině. Byly to sladké sny, ale pouze sny. Kdyby kapitán odjel, určitě by vzal s sebou spíš Peaho, protože Pea Eye pod ním tolik let sloužil jako desátník.

„Nevidím žádné skalpy,“ řekl Augustus, když k nim Call došel.

Call poznámku přeslechl, pušku opřel o zábradlí a zapálil si.

„Dneska by byla dobrá noc na přehánění dobytka,“ pronesl k chlapům.

„A co bysme s tím dobytkem dělali?“ zeptal se Augustus. „Ještě jsem tu nezahlíd žádnýho handlíře.“

„Klidně bychom mohli dobytek dopravit k nim,“ plánoval dál Call. „Dělá se to. Žádný zákon ti nebrání trochu se zapotit.“

„Brání mi v tom můj zákon,“ vyjádřil se jasně Augustus. „Ty dobytkáři nejsou přibitý hřebíkem. Však oni se brzy objeví. Až potom přeženeme dobytek.“

„Pane kapitáne, smím příště s vámi?“ zeptal se Newt. „Myslím, že už jsem na to dost starý.“

Call zaváhal. Už brzy bude muset svolit, ale ještě na to nebyl připravený. Nebylo to vlastně vůči chlapci správné – jednou se to bude muset stejně naučit, ale Call se k tomu nemohl přimět. Svého času velel takovýmhle výrostkům a viděl je padnout, proto držel Newta zpátky.

„Budeš brzy moc starý, jestli budeš takhle vysedávat do noci,“ řekl. „Zítra máme práci. Běž spát.“

Hoch se okamžitě zdvihl, ale vypadal zklamaně.

„Brou, synu,“ řekl Augustus a pohlédl přitom na Calla.

Call neřekl nic.

„Měls ho nechat posedět s námi,“ ozval se Augustus za chviličku. „Koneckonců jedinou příležitost ke vzdělání poskytuje klukovi moje konverzace.“

Call nechal i tohle odplynout. Augustus strávil rok na vysoké škole kdesi ve Virginii a naučil se řeckou abecedu a trochu latiny a nedopustil, aby na to někdo pozapomněl.

Od Strakaté fazole k nim doléhal klavír. Pianista byl veterán řečený Pyskáč Jones. Potrefilo ho to samý, co starýho Sama Houstona: měl v břiše díru, která se nikdy docela nezahojila. Někdo střelil Pyskáče pistolí velkého kalibru; neumřel na to, ale musel žít s inkontinencí. Ještě štěstí, že uměl hrát na piano.

Augustus vstal a protáhl se. Sebral z židle kolt a opasek. Podle jeho měřítek noc teprve začínala. Musel překročit podsvinče, aby se dostal z verandy.

„Měl by sis nechat říct, Woodrowe,“ přimlouval se. „Za svůj krátký život se to dítě nahrabalo kobylinců už dost a dost.“

„Já mám o pár let víc, a přece se kobylincům nevyhýbám,“ řekl Call.

„To sis ale vybral sám,“ podíval se na něj Augustus. „Podle mého názoru se dá dojít ke štěstí i po voňavějších cestách. Třeba hraním karet. Tak si myslím, že zavítám do našeho grandhotelu a podívám se, jestli tam neseženu někoho na partičku.“

Call už skoro dokouřil. „Proti kartám nic nemám, pokud nemáš za lubem nic jinýho.“

Augustus se zašklebil. Call se nikdy nezmění. „Copak asi?“ zeptal se.

„Na svou náturu vysedáváš u těch karet nějak moc vytrvale,“ řekl Call. „Radši si na tu holku dej pozor!“

„Jak to myslíš?“

„Aby si tě neotočila kolem prstu,“ staral se Call. „Jsi dost velký blázen na to, aby ses s ní oženil. Já tady tu ženskou nechci.“

Augustus se upřímně rozesmál. Call měl občas směšné nápady, ale co je moc, to je moc. Myslet si, že by se mužský v jeho letech a s jeho zkušenostmi chtěl oženit s kurvou?!

„Uvidíme se při snídani,“ zahalekal.

Call ještě chvíli poseděl na schodech a poslouchal chrápání modrých prasat.

3

V místě, kde je chládek, Lorena ještě nežila – ale žít tam byl její jediný cíl. Měla dojem, že potit se naučila hned po dýchání a od té doby nepřestala provozovat obojí společně. Připadalo jí, že ze všech měst, co mužský líčili, má nejpříjemnější podnebí San Francisco, proto si umínila dostat se do San Franciska.

Někdy se jí zdálo, že pro to dost nedělá. Už jí bylo skoro čtyřiadvacet a ještě se nedostala dál než do Osamělé holubice, což ji moc daleko neposunulo, uvážíme-li, že jí bylo teprve dvanáct, když rodiče ze strachu před Yankeei opustili Mobile.

Většinu žen by tak pomalý pokrok sklíčil, ale Lorena si to tak nebrala. Samozřejmě měla taky vyprahlé dny, ale to bylo hlavně tím, že Osamělá holubice sama byla beznadějně vyprahlá. Unavovalo ji koukat celý den z okna a nevidět nic jinýho než hnědou pláň a šedivé houštiny. Kolem poledne slunce pražilo tak, že země jakoby zbělela. Ze svého okna viděla Lorena taky řeku a Mexiko za ní. Pyskáč říkal, že by zbohatla, kdyby se usadila v Mexiku, ale Lorena o to nestála. Podle toho, co z té končiny mohla vidět, nezdála se o nic zajímavější než Texas a chlapi odtamtud smrděli stejně jako Texasani, jestli ne ještě hůř.

Gus McCrae tvrdil, že byl v San Francisku, a dlouhé hodiny jí vykládal, jaká je v zálivu modrá voda a jak se tam sjíždějí lodi ze všech stran. Ale nakonec to ve slovech utopil jako všechno. Jednou dvakrát se Loreně zdálo, když tak Guse poslouchala, že si udělala jasný obrázek, ale než Gus zmlkl, vidina se vytratila a ona zas jen tak ležela na posteli a přála si, aby se ochladilo.

V tom ohledu byl Gus zvláštní, protože muži většinou nemluví. Kdežto on plkal, dokud do ní nevrazil svoji starou mrkev, a pak nepočkal ani, až uschnou, a plkal dál. Ačkoli byl ve srovnání s místním tarifem štědrý – dával jí pokaždé pět dolarů ve zlatě –, připadalo Loreně, že ji bere na hůl. Zasloužila si pět dolarů za strouhání mrkvičky a dalších pět za poslouchání jeho plků. Občas říkal zajímavé věci, jenže na Lorenu toho bylo moc. Ale Gusovi jako by to nevadilo. Povídal pořád stejně vesele, ať poslouchala, nebo ne, a nikdy ji nepřemlouval, aby mu za jedny peníze poskytla dvě čísla, jako to dělala většina mladíků.

Divný bylo, že byl její nejčastější zákazník, a přitom ze všech nejstarší. Zařekla se, že se nebude divit ničemu, co mužský dělají, ale potají se divila, že to člověka v Gusově věku ještě pořád baví. A dělal to dobře, že by se od něho spousta mladíků mohla učit, včetně Mosbyho Marlina, který ji držel pod zámkem dole ve východním Texasu celý dva roky. Ve srovnání s Gusem měl Mosby místo mrkve ovadlou ředkvičku, na kterou byl ovšem neoprávněně pyšný.

Když potkala Mosbyho, bylo jí teprve sedmnáct a oba rodiče už byli po smrti. Táta to vzdal ve Vicksburgu, maminka vydržela jenom do Baton Rouge, takže Lorena uvázla v Baton Rouge a tam na ni padl Mosby. Do tý doby se nespustila, i když byla brzy vyspělá, takže ji dokonce obtěžoval vlastní otec, ale když na ni vztáhl tenkrát ruku, nebyl při smyslech, v horečce nevěděl, co dělá. Brzy nato umřel. Lorena věděla od začátku, že Mosby je ožrala, ale namluvil jí, že je velký pán; měl drahou bryčku s párem krásných koní, a tak mu věřila.

Mosby tvrdil, že se s ní ožení, a tomu taky Lorena věřila a dala se zavléct do velkého starého domu poblíž osady jménem Gladewater. Dům byl obrovský a plný průvanu, protože v oknech nebylo sklo ani rolety, ani okenice, zkrátka kde nic, tu nic. Aby je komáři neuštípali, museli místnosti vykuřovat, jenže komáři štípali tak jako tak. Mosby měl matku a dvě mrchy sestry a prázdné kapsy a vzít si Lorenu za manželku nikdy nezamýšlel, ačkoli to ještě nějaký čas šířil.

Ve skutečnosti s ní jeho rodina zacházela hůř než s negry, a s těmi nezacházeli zrovna pěkně. Ostatně ty tři se nechovaly pěkně ani k Mosbymu, ani k sobě navzájem – jediné bytosti, s kterými se v tom domě zacházelo trochu vlídně, byli Mosbyho ohaři. Mosby ji ujišťoval, že tu smečku na ni poštve, jestli se někdy pokusí o útěk. Za těch nocí, které tam Lorena proležela v kouři, který se linul z vykuřovadel tak hustě, že se skoro nedalo dýchat, a v mracích komárů skoro stejně hustých jako kouř, vedle Mosbyho, který věčně otravoval s tou svou ředkvičkou, propadla malomyslnosti takové, že ztratila chuť k řeči. Stala se z ní nemluvná žena. Brzy nato ji začal Mosby nutit do „špásování“. Jednou večer prohrál tolik, že ji nabídl dvěma kamarádům jako úhradu. Lorenu to tak zaskočilo, že se nezmohla na obranu a muži si přišli na své, ale ráno, když ti dva odešli, spráskala Mosbyho jeho vlastním bičíkem a rozsekla mu tvář tak škaredě, že ji zavřeli do sklepa na dva dny a o hladu.

Dva měsíce nato se věc opakovala s několika dalšími kumpány, a tentokrát už Lorena nekladla odpor. Mosby se svou ředkvičkou a vykuřovadly se jí tak zhnusil, že každá změna byla vítaná. Matka a mrchy sestry ji chtěly vyhnat z domu. Lorena by ráda šla, ale Mosby vyváděl tak, že se místo toho jedna ze sester odstěhovala k tetě.

Potom ji jednou večer Mosby už bez všech cirátů prodal nějakému cizinci: zřejmě se chystal tuto „legraci“ praktikovat pravidelně, jenomže druhý muž, kterému ji prodal, našel v Loreně zalíbení. Jmenoval se John Tinkersley a Lorena ještě nikdy neviděla muže přitažlivějšího, urostlejšího a vymydlenějšího. Když se jí zeptal, jestli je vážně za Mosbyho vdaná, řekla, že ne. Načež jí Tinkersley hned navrhl, aby s ním jela do San Antonia. Ochotně souhlasila. Mosbyho její rozhodnutí tak zdrtilo, že se nabídl, že okamžitě dojde pro kněze a dá se s ní oddat, ale do té doby již Lorena pochopila, že jako Mosbyho manželka by zažila ještě horší věci než doposud. Chvilku Mosby dělal ramena, jako že se budou prát, ale na Tinkersleyho nestačil, a dobře to věděl. Jediné, co na tom dokázal trhnout, bylo, že Tinkersleymu prodal koně pro Lorenu a sedlo po odešlé sestře.

San Antonio znamenalo proti Gladewater velké polepšení, už jen proto, že se tam nevyskytovala vykuřovadla a komárů jen pár. Najali si dva pokoje v hotelu – ne nejlepším ve městě, ale docela slušném – a Tinkersley Loreně koupil několikery pěkné šaty. Na úhradu prodal koně a sedlo, což Lorenu trochu rozčarovalo. Zjistila, že se jí líbí jezdit na koni. Byla by s potěšením klusala až do San Franciska, ale Tinkersleymu se nechtělo. Ačkoli byl čistotný a urostlý a hezký, ukázalo se, že s ním nepochodila o nic líp než s Mosbym. Jestli měl pro někoho slabost, nebyla to ona, ale on sám. Dokonce utrácel peníze za to, aby mu někdo ostříhal nehty; výstřednost, o jaké se Loreně nikdy nesnilo, že by jí nějaký muž byl schopen. Byl to surovec. Když se hádali s Mosbym, bylo to, jako když se spolu perou děti; když poprvé odsekla Tinkersleymu, praštil ji, že hlavou třískla o džber s vodou na mycím stole. Ještě tři dny jí pak pískalo v uších. Příště to bude horší, pohrozil a Lorena to nebrala za plané výhrůžky. Od té doby si dávala před Tinkersleym pozor na jazyk. Vytmavil jí, že ji neodvedl od Mosbyho za účelem sňatku, což ji samo o sobě nijak nermoutilo, protože na vdávání už dávno nemyslela.

Ale proto se ještě pořád nepovažovala za lehkou holku, jenže Tinkersley očekával, že lehkou holku dělat bude.

„Však v tom už máš cvik, nebo ne?“ řekl jí. Lorena nepovažovala to, co prožila v Gladewater, za průpravu k ničemu a už vůbec ne k čemukoli počestnému, co by mohla dělat, kdyby se nakrásně dostala od Tinkersleyho živá. Ano, nějaký ten den si myslela, že ji Tinkersley miluje, ale brzy pochopila, že mu na ní záleží asi jako na dobrém sedle. Věděla, že prozatím nemá na vybranou. Aspoň že ten hotelový pokoj byl čistý a mrchy sestry daleko. Většina zákazníků byli muži, s nimiž Tinkersley karbanil dole v baru. Občas se vyskytl i slušný chlap, který dal nějaké peníze také jí, a ne jenom Tinkersleymu, ale Tinkersley nebyl včerejší; našel její úkryt a vybral ho, než nasedli do dostavníku do Matamoros. Možná že by to neudělal, kdyby tak často neprohrával, jenže pěkný zevnějšek ještě nedělá z člověka dobrého hráče, jak jí naznačili různí klienti. Nebyl žádný mistr a v San Antoniu ne a ne prorazit smůlu; doufal, že v pohraničí najde slabší konkurenci.

Po cestě se střetli doopravdy. Vztek kvůli těm penězům v Loreně bobtnal, až nabobtnal tak, že se přestala bát. Chtěla Tinkersleyho zabít za to, že jí nenechal ani vindru. Vyznat se ve zbraních líp, zabila by ho. Myslela si, že u pistole stačí zmáčknout spoušť, ale ukázalo se, že napřed se musí natáhnout kohoutek. Tinkersley ležel opilý na posteli, ale tak opilý zas nebyl, aby si nevšiml, že mu přiložila jeho vlastní pistoli k břichu. Když žádný výstřel nevyšel, stačila ho praštit hlavní do obličeje; rána rozhodla zápas, ačkoli než se Tinkersley vzdal a šel hledat doktora, aby mu sešil čelist, stačil ji ještě kousnout do horního rtu, zatímco se váleli po zemi a Lorena pořád ještě doufala, že pistole střelí.

Po tom kousnutí jí zůstala tenká jizvička nad rtem; k Lorenině pobavení právě kvůli té nepatrné jizvě po ní jeden čas mužští bláznili. Přirozeně nedělala to jen ta jizva – s věkem se pěkně zaoblila a taky zhezkla. Ale ta jizva k tomu přispívala. Ten den, než ji v Osamělé holubici opustil, se Tinkersley opil a vykládal kdekomu ve Strakaté fazoli, že Lorena ho chtěla zamordovat. Takže ve městečku byla vyhlášená, ještě než si stačila vybalit šaty. Tinkersley ji nechal bez peněz; naštěstí uměla vařit, když to muselo být. Strakatá fazole bylo jediné místo v Osamělé holubici, kde se podávalo jídlo, a Lorena přemluvila majitele Xaviera Wanze, aby u něho mohla dělat kuchařku, dokud kovbojové nepřekonají strach a nezačnou za ní chodit.

První, kdo se osmělil, byl Augustus. Když si poprvé zouval vysoké boty, usmál se na ni.

„Kdes přišla k té jizvě?“ zeptal se.

„Někdo mě kous,“ řekla Lorena.

Jakmile se Gus stal stálým hostem, už neměla nouzi o zákazníky, přestože v létě, když byli honáci většinou s dobytkem pryč, bývaly výdělky skrovné. Ačkoli už dávno přestala mužům věřit, postřehla brzy, že Gus je třída pro sebe, aspoň v Osamělé holubici. Nebyl mizera a nejednal s ní, jako většina mužů jedná s lehkou holkou. Věděla, že by jí dokonce pomohl, kdyby někdy opravdu pomoc potřebovala. Zdálo se jí, že se zbavil něčeho, čeho se ostatní muži nezbavili – nějaké úskočnosti nebo chtivosti. Kromě Pyskáče to byl jediný muž, s kterým si někdy povídala – trošku. Většině zákazníků neměla vůbec co říct.

O jejím mlčení se brzy vykládalo široko daleko. Patřilo k ní jako jizva a muže to přitahovalo a zároveň i vyvádělo z míry. Nebyla to žádná strategie, třebas dobře věděla, že když zákazníky vynervuje, mají pak věci rychlejší spád. Když u ní byl muž, jako by oněměla.

Také Gus McCrae bral její mlčení jinak. Zprvu jako by je nepozoroval – rozhodně mu nevadilo. Potom ho začalo bavit – reakce, jakou Lorena ještě u nikoho jiného nezaznamenala. Většinou muži, když byli s ní, čimčarali jako vrabci, bezpochyby v naději, že na to něco řekne. Gus byl sice pořádný mluvka, ale jeho řeči se nepodobaly žvanění těch druhých. Myšlenky v něm kypěly a on jim dával volný průtok spíš pro své vlastní potěšení než pro co jiného. Lorena nikdy nepovažovala život za něco zvlášť zábavného, ale Gus ano. Dokonce i její zaražená řeč mu připadala zábavná.

Jednoho dne vešel a sedl si na židli se svým obvyklým pobaveným výrazem ve tváři. Lorena předpokládala, že si zuje boty, a zamířila k posteli, ale když se ohlídla, seděl tam dál, nohu přes nohu a točil kolečkem ostruhy. Pořád nosil ostruhy, třebaže ho na koni nevídala často. Čas od času ji vzbudilo za svítání bučení dobytka a ržání koní, a když vyhlédla z okna, viděla jeho spolu se společníkem a tlupou jezdců, jak ženou stádo nízkým křovím na východ od městečka. Gus mezi nimi vynikal, protože seděl na velkém vraníku, který vypadal, že by stačil utáhnout tři dostavníky. Ale Gus si ostruhy nesundával, ani když byl opěšalý, aby je měl při ruce, kdyby se mu chtělo s něčím cinkat.

„To je jediný hudební nástroj, na který umím hrát,“ řekl jí jednou.

Jelikož tam jen tak seděl a cvrnkal do ostruhy a usmíval se na ni, nevěděla Lorena, jestli se má svlíknout, nebo co. Byl červenec, vedro, že by jeden pad. Pokusila se kropit prostěradla, ale horko je vysušilo někdy dřív, než si stačila lehnout.

„Páni, to je jako v kamnech,“ rozhodil ruce Gus. „Za stejný peníze bysme mohli žít v Kanadě. Na nějaký kolíkování bych se dneska snad ani nezmohl.“

Tak co sem chodí? Pomyslela si Lorena.

Další nezvyklá věc byla, že Gus jako by jí četl myšlenky. Zatvářil se provinile, vytáhl z kapsy zlatý desetidolar a cvrnkl ho k ní. Lorena zostražitěla. To bylo pořád o pět dolarů víc, i kdyby se nakonec odhodlal kolík zasadit. Věděla, že některým dědkům se občas zkalí mysl i zrak a žádají divné věci – s Pyskáčem měla ustavičně problémy, a to měl v břiše díru a všechno, co dokázal, bylo hrát na piano. Ale ukázalo se, že od Guse se nemá čeho bát.

„Na něco jsem přišel, Lorie,“ řekl. „Přišel jsem na to, proč my dva spolu tak dobře vycházíme. Ty víš víc, než říkáš, a já říkám víc, než vím. To znamená, že jsme dokonalá dvojice, pokud spolu nestrávíme víc než hodinu denně.“

Lorena z toho nebyla moudrá, ale odlehlo jí. Nezdálo se, že po ní bude chtít něco potrhlýho. „To je deset dolarů,“ řekla, protože si pomyslela, že se třeba přehlédl.

„Víš, ceny jsou divná věc,“ navlékl debatní nit. „Poznal jsem pěknou řádku holek jako ty a vždycky jsem se divil, proč nemají pružnější ceník. Kdybych já byl na jejich místě a musel jít na pokoj a poskakovat tam s nějakým smradlavým dědkem, chtěl bych od něho hromadu peněz, kdežto kdyby zákazník byl mladý, vonný, do hladka vyholený hezoun, spokojil bych se třeba s dolarem.

Lorena si vzpomněla na Tinkersleyho, který s ní dva roky líhal, sebral jí všechno, co vydělala, a pak ji opustil bez jediného centu.

„Kdepak, dolar by nestačil,“ zavrtěla hlavou. „Hladká brada není to hlavní.“

Ale Augustus vypadal na to, že si chce povídat. „Řekněme, že by nejnižší cena byla dva dolary. V případě toho vyholenýho fešáčka. Nakolik bys podražila, kdyby šlo o staré nemyté chlapisko, co se ani nepodepíše? Chci tím jen říct, že všichni mužští nejsou stejný, tak proč by cena měla být jednotná, no ne? Anebo snad, vzato z místa, kde sedíš, jsou všichni chlapi stejný?“

Jakmile si to rozmyslela, viděla Lorena, co má Gus na mysli. Muži nebyli všichni docela stejní. Hrstka byla dost fajn, aby si jich všimla, hrstka dost větší byla tak hnusná, že si jich chtěj nechtěj musela všimnout, ale valná většina nebyla ani taková, ani maková. Byli to prostě chlapi a zanechávali peníze, a ne vzpomínky. Doposud v ní zůstaly vzpomínky jen na ty mizery.

„Proč jsi mi dal tu pětku?“ dopřála si trošku zvědavosti, jelikož, jak se zdálo, půjde tak jako tak jen o řeči.

„V naději, že tě přivedu ke kousku řeči,“ usmál se Augustus.

Tak bílé vlasy, jako měl on, ještě u nikoho neviděla. Jednou se zmínil, že mu vlasy zbělely už ve třiceti a že to pro něj znamenalo nebezpečí navíc, protože bílého skalpu si indiáni zvlášť cení.

„Byl jsem dvakrát ženatý, jak víš,“ řekl. „Byl bych se oženil potřetí, jenže ta dotyčná udělala chybu a nevzala si mě.“

„Co to má společnýho s penězi?“ zeptala se Lorena.

„Vtip je, že nejsem od přírody starý mládenec,“ řekl Augustus. „Některý dny by člověk dal za trochu poklábosení s osobou opačného pohlaví všechno na světě. Já bych řek, že na řeč jsi tak skoupá, protože jsi nikdy nepotkala muže, který by rád poslouchal, když ženská mluví. Poslouchat ženský není v této části země v módě. Ale i ty máš svůj příběh. Jako každej. Kdybys mi ho chtěla povědět, rád si ho poslechnu.“

Lorena přemítala. Gus nevypadal jako na trní. Prostě tam seděl a vrtěl kolečkem ostruhy.

„V tomhle kraji je tvoje řemeslo především dámská společnost,“ řekl. „V chladném podnebí by to třeba mohlo být jinačí. Takové chladné podnebí chlápka našprajcuje a vzbudí v něm chuť si trochu provětrat koule. Ale tady u nás v těch hicech mládenci hledají především kapku družnosti.“

Na tom něco bylo. Muži se na ni někdy dívali, jako by si přáli, aby byla jejich milá – hlavně ti mladí, ale i dost z těch letitějších. Jeden nebo dva se dokonce nabídli, že ji budou vydržovat, ačkoli jí nebylo jasné, kam by ji nastěhovali. V jediném samostatném pokoji v Osamělé holubici už bydlela. Co chtěli, bylo manželství na chvilku – svazek, který by trval, dokud dotyčný nevyrazí na dobytčí stezku. Některé holky to tak dělaly – žily na hromádce s jedním honákem měsíc nebo šest neděl a dostávaly dárky a hrály si na počestné paničky. Poznala v San Antoniu pár děvčat, co to takhle provozovalo. Co ji na tom zaráželo, bylo, že ty holky to braly stejně vážně jako ti kovbojové. Chovaly se stejně bláhově jako počestné dívky, žárlily na sebe a durdily se celý den, když se ten jejich nechoval, jak ony chtěly. Lorena neměla nejmenší zájem vést živnost tímhle způsobem. Muži, kteří za ní chodí, si musí uvědomit, že jim nehodlá hrát divadýlko.

Po chvíli se ale rozhodla, že nemá chuť vyprávět svůj příběh ani Augustovi. Pozapínala si knoflíčky a vrátila mu desetidolar.

„Nestojí to za deset dolarů,“ řekla. „I kdybych si dokázala vzpomenout na všechno.“

Augustus minci zastrčil zpátky do kapsy. „Měl jsem vědět, že konverzace se nekasíruje,“ zacenil se. „Pojďme si radši dolů zahrát karty.“

4

Augustus nechal Calla sedět na schodech a loudal se přes dvůr na cestu, na chviličku se zastavil v písčitém korytě Hat Creeku, aby si připnul opasek s pistolí. Noc byla pokojná jako spánek, žádná noc na střílení, ale bylo moudré mít pistoli po ruce pro případ, že by musel praštit nějakého ožralu. Byl to starý dragounský kolt se sedmipalcovou hlavní, nejmíň tak těžký – jak rád říkal – jako noha, ke které byl přivázaný. Jedním úderem vyřídil většinu opilců a dvěma by porazil vola, kdyby do rány vložil plnou sílu.

Noci v pohraničí byly sice docela jiné než v Tennessee, ale měly taky svůj půvab, který se naučil oceňovat. V Tennessee, pamatoval si, noc jako by houstla a v dolinách se usazovaly chumáče mlhy. Na mexické hranici byly noci jasné a tak suché, že člověk čichal prach, a čiré jako rosa. Byly tak jasné, až to člověka pletlo; dokonce i když z měsíce zbyl sotva srpeček, svítily hvězdy tak, že každý keř a plot vrhal stín. Lekavý Pea věčně uskakoval a občas i vypálil na nevinný chaparralový keř v domnění, že je to bandita.

Augustus nebyl zvlášť nervózní, ale jen co vkročili na ulici, vylekal se také: těsně před špičkami bot se mihla temná kulička. Uskočil ze strachu před uštknutím, třebaže jeho mozek věděl, že hadi se nekutálejí jako míč. Pak poznal spěchajícího pásovce. Jakmile viděl, co to je, pokusil se tvora kopnout, aby ho poučil, že je nevhodné chodit po ulici a lekat lidi. Ale pásovec se klidně valil dál, jako by měl stejné právo chodit po chodníku jako starosta.

Městečko se nehemžilo lidmi ani nezářilo světly, jen u Pumphreyů, kde čekali dítě, ještě svítili. Pumphreyovi vedli krám; děcko, které se mělo narodit, přijde na svět jako pohrobek, protože mládenec, který se s Pumphreyovic jedináčkem oženil, se na podzim utopil v Republican River, sotva děvče otěhotnělo.

Před Strakatou fazolí byl uvázaný jenom jeden kůň, když tam Augustus dospěl, statný ryzák, který – jak věděl – patřil honákovi jménem Pomeje Boggett čili Pom. Tuhle přezdívku si vysloužil tím, že jednou přiběhl do ležení tak žíznivý po prašné jízdě, že nevydržel čekat, až na něho přijde řada u sudu s vodou, a nalokal se pomyjí, které chtěl kuchař zrovna vychrstnout. Pohled na ryzáka Augusta potěšil, protože Pom Boggett rád mastil karty, ačkoli mu na to chyběl ten pravý karbanický fištrón. Peníze přirozeně neměl taky, ale to ještě nevylučovalo partičku. Pom byl šikovný a nikdy neměl o práci nouzi – s takovým hochem mohl Augustus klidně hrát na dluh.

Když překročil práh, vypadali přítomní sklesle, asi protože Pyskáč zrovna vytřískával do kláves Má milá daleko za mořem spí, svou zamilovanou, a hrál s takovou vervou, jako by doufal, že ho uslyší až v Mexico City. Xavier Wanz, malý Francouz, majitel podniku, nervózně stíral stolky mokrým hadrem. Xavier si zřejmě myslel, že čistý stůl je v pohostinství zásadní předpoklad, ačkoli mu Augustus už nejednou ozřejmil, že taková představa je nesmysl. Většina hostů Strakaté fazole byla tak málo náročná, že by jim nevadil na stole ani mrtvý skunk, natož pár drobků nebo loužička kořalky.

Na čistotnost měl v Osamělé holubici Xavier monopol. Celý rok chodil v bílé košili. Přistřihoval si knírek jednou týdně, ba dokonce nosil i motýlka, nebo aspoň tkaničku od bot, která se usilovně snažila vypadat jako motýlek. Posledního opravdového motýlka štípl Xavierovi nějaký kovboj patrně s úmyslem učinit dojem na krasotinku, kterou potká, až poženou dobytek po stezce. Jelikož tkanička byla tkanička, tedy ne tuhá, jak se sluší na řádného motýlka, zvyšovala ještě tesknost Xavierova vzezření, které by ovšem bylo teskné i bez ní. Pocházel z New Orleansu a skončil v Osamělé holubici, protože mu někdo namluvil, že Texas je země nekonečných možností. Přestože se brzy přesvědčil o opaku, byl příliš hrdý, nebo odevzdaný, aby se pokusil omyl napravit. Provozoval každodenní život ve Strakaté fazoli vyrovnaně, ale čas od času rezignaci vystřídala nálada výbušná. Když pak nastala exploze, třásl se ospalý saloon divokými kreolskými kletbami.

„Dobrý večer, příteli,“ pravil Augustus.

Řekl to co nejdůstojněji, neboť Xavier si potrpěl na dobré způsoby. V odvetu Xavier škrobeně pokývl. Stěží si mohli začít vyměňovat zdvořilosti, neboť Pyskáč byl v nejlepším.

U jednoho stolu seděl Pom s Lorenou a snažil se ji přemluvit, aby mu dala jeden pich na úvěr. Pomovi sice bylo teprve dvaadvacet, nosil však mroží knír, který ho dělal o léta starším a usedlejším. Barva vousu se pohybovala mezi žlutou a hnědou – připomínala srst kojota, myslel si Augustus. Nejednou říkal Pomovi, že když už se živí kojoty, měl by si po jídle aspoň utřít pusu, čímž narážel na barvu jeho kníru, ale zbytečně mrhal vtipem, Pom nezabral.

Lorena vypadala nepřítomně – jako obvykle. Měla krásnou plavou kštici a už jen hedvábnost těch vlasů z ní činila výjimku v kraji, kde většina žen měla vlasy jako koňské žíně. Líčka měla lehce propadlá – to jí dodávalo krásu k uzoufání. Augustus věděl ze zkušenosti, že krásky s vpadlými lícemi jsou nebezpečné. Obě jeho manželky byly buclatých tváří a spolehlivé letory, žel málo odolné vůči podnebí. Jedna zemřela na zánět pohrudnice hned v druhém roce manželství a druhá na spálu po sedmi letech. Ale ze všeho nejvíc mu Lorena připomínala Kláru Allenovou, kterou miloval hlouběji a víc než ostatní ženy a kterou miloval doposud. Klářiny oči byly přímé a sršely zájmem, kdežto Lorena se věčně dívala stranou. A přece mu něco na tom děvčeti připomínalo Kláru, která si vzala tupého koňského handlíře, když se konečně odhodlala zakotvit v přístavu manželském.

„Heleme se,“ řekl a přistoupil ke stolu, „tebe bych tu, Pome, nečekal. Cože se flákáš tady na jihu v tuhle roční dobu?“

„Půjčte mi dva dolary, Gusi,“ udělal psí oči Pom.

„Ani nápad,“ řekl Augustus. „Proč bych měl půjčovat peníze flákači? Touhle dobou bys měl prohánět dobytek.“

„Příští týden začnu,“ předpověděl Pom. „Půjčte mi dva dolary, na podzim vám je vrátím.“

„Pokud se neutopíš nebo si nezlomíš vaz nebo někoho nezastřelíš a neskončíš na oprátce,“ řekl Augustus. „Kdepak, ty kluku ušatej. Máš před sebou krkolomnou cestu. Ostatně, vždycky jsem si myslel, že máš za ušima, Pome. Hraješ to na mě, že se ti nechce sáhnout do kapsy.“

Pyskáč dohrál a přisedl k nim. Na hlavě mu seděl hnědý tvrďák, který před několika lety našel na silnici do San Antonia. Buď ho vítr vyfoukl z dostavníku, anebo indiáni lapli nějakého lehkomyslného cesťáka a klobouk nechali být. Aspoň tak zněly dvě teorie, které Pyskáč během doby vypracoval, aby si vysvětlil tu šťastnou náhodu. Podle Augusta nemohl klobouk vypadat hůř, ani kdyby ho dva roky honil po stepi vítr. Pyskáč si ho nasazoval, jen když hrál na piano. Pokud hrál karty nebo posedával a ošetřoval si děravé břicho, používal klobouk často jako popelník a v roztržitosti si pak někdy buřinku nasadil nevysypanou. Z lebky mu viselo jen pár spečených šedivých žmolků, takže jim popel zvlášť neublížil, jenže popel byl jenom zlomkem zaneřádění, které musel tvrďák vystát. Mimo jiné sloužil Pyskáči za polštář a tolik věcí se vylilo na něj nebo do něj, že se Augustovi při pohledu na ten umatlaný klobouk zvedal žaludek.

„Vypadá jako kravský žvanec,“ podotkl. „Klobouk není nočník, hele. Na tvým místě bych ho vyhodil.“

Pyskáč dostal přezdívku, protože jeho spodní pysk byl velikosti chlopně na sedlové brašně. Mohl si pod něj strčit tolik žvýkacího tabáku, že by to normálnímu člověku stačilo na měsíc; většinou si pysk žil svým vlastním životem na dolním konci jeho tváře. I když majitel tiše seděl a zkoumavě hleděl do karet, ret se vlnil a kroutil, jako by přes něj vál větřík, a on taky opravdu vál. Pyskáč měl v nose polypa a dýchal otevřenou pusou.

Ačkoli Lorena měla tvrdou školu, přece jen jí chvilku trvalo, než si zvykla na způsob, jak Pyskáč při jídle srká. Jednou se jí dokonce zdálo, že jakýsi honák přišel k Pyskáči a připnul mu ret na nos jako chlopeň u kapsy. Ale její odpor byl zanedbatelný ve srovnání s pohnutkami Xavierovými: náhle přestal stírat stoly, šel k nim a chňapl po Pyskáčově klobouku. Xavier měl špatnou náladu: svaly na tváři se mu chvěly jako čumák chyceného králíka.

„Ostuda! Ten kakáč tu nechci. Copak se tu dá jíst?“ vypěnil Xavier, ačkoli se nikdo jíst nepokoušel. Odnesl buřinku za pult a vyhodil ji zadním vchodem ven. Jako chlapec dělal umývače nádobí v neworleanské restauraci, kde opravdu byly na stolech ubrusy, známka to noblesní úrovně, která ho dodnes pronásledovala ve špatných snech. Kdykoli pohlédl na holé stoly Strakaté fazole, uvědomil si, že ztroskotal. Stoly nejenže neměly ubrusy, ale byly tak drsné, že si jeden mohl zadřít třísku, když přes ně rukou přejel. Taky nebyly pořádně kulaté, jelikož se kovbojům nedalo zabránit, aby nepižlali nožem okraje – za léta takhle nadělali do desek všelijaké vrypy, drážky a řezance. Většina stolů vypadala následkem toho jako po bitvě.

Sám vlastnil jeden lněný ubrus, který vytáhl jednou za rok ve výroční den manželčiny smrti. Jeho manželka byla megera a nestýskalo se mu po ní, ale byla to jediná solidní záminka k prostření bílého ubrusu v Osamělé holubici. Manželka, která se jmenovala Thérèse, zacházela zhurta taky s koňmi, a tak se jí spřežení jednou splašilo a sletělo i s bryčkou do strže, přičemž bryčka dopadla na Thérèse. Při výroční večeři na její počest Xavier dokazoval, že je stále ještě restauratér hodný svého jména, a to tak, že se zlil a přitom ani neukápl na sváteční ubrus. Jediný, koho k těmto večeřím zval, byl Augustus, ale ten se dostavil tak jednou za tři čtyři roky z čiré zdvořilosti nejen proto, že ty bankety byly truchlivé a čistě naoko – kdekdo v Osamělé holubici se s Thérèsou rozloučil s ulehčením –, ale byly i drobet nebezpečné. Augustus zdaleka nebyl tak ukázněný piják jako Xavier, a protože si nezakládal na ubrusech, věděl, že poskvrní-li drahocenný ubrus kořalkou, může to pak i špatně skončit. Ne snad že by musel Xaviera zastřelit, ale třeba by ho bylo nutné praštit po hlavě, a Augustovi se příčilo na hlavu tak malou použít pistoli tak velkou.

Podle Xavierova názoru byl Pyskáčův klobouk poslední kapka. Žádný své cti dbalý muž nemůže připustit ve svém podniku takovou smrdutou hučku – navíc ještě na hlavě vlastního zaměstnance; proto ji čas od času popadl a vyhodil ze dveří ven. Třeba ji sežere nějaká koza, kozy prý sežerou i horší věci. Ale místní kozy klobouk nevábil a Pyskáč si pro buřinku vždycky znovu došel, když si vzpomněl, že potřebuje popelník.

„Fuj!“ ulevil si Xavier už trochu spokojeněji.

Pyskáče to nevyvedlo z míry. „Co ti na tom klobouku tak vadí?“ ptal se. „Pochází z Filadelfie. Stojí to psáno vevnitř.“

Stálo to tam, ale nepřišel na to Pyskáč, nýbrž Augustus. Pyskáč by nikdy nepřečetl slovo tak dlouhé jako FILADELFIE a měl jen velmi mlhavou představu, kde to město je. Všechno, co věděl, bylo, že to musí být civilizované a bezpečné místo, když tam měli čas zhotovovat buřinky, místo aby bojovali s Komanči.

„Víš co, Xaviere,“ navrhl Augustus. „Půjč tady Pomovi dva dolary, abychom si mohli hodit partičku, a já strčím ten klobouk do pytle a odvezu ho domů prasatům. To je jediný způsob, jak se ho zbavíš.“

„Jestli si ho ještě jednou nasadíš, spálím ho,“ varoval Xavier, připraven se opět uvést do varu. „Všechno to tu spálím. A kam potom půjdeš?“

„Jestli chceš spálit taky támhle to piano, měl by sis předem osedlat rychlýho mezka,“ řekl Pyskáč a ret se mu za řeči vlnil. „Farníkům to nepude pod nos.“

Poslouchat tenhle rozhovor byla pro Poma trýzeň. Dohnal do Matamoros malé stádo a ujel takřka sto mil proti proudu, v hlavě myšlenku na Lorenu. Sám se tomu divil, protože mu myšlenka na ni naháněla strach, nicméně jel a jel a teď tu byl. Většinou chodíval za mexickými kurvami, když měl chuť si štrejchnout, ale občas po těch malých snědých ženách dostal zálusk na trochu zpestření. Lorena byla takové zpestření, že se mu při pomyšlení na ni až zadrhlo v krku a nebyl s to promluvit. Už s ní byl čtyřikrát a živě si pamatoval, jak je bílá: měsíčně bledá se stíny tu a tam jako noc venku. Ale to nebylo přesné – mohl jet nocí v míru a pokoji, ale jízda s Lorenou nebyla pokojná. Užívala nějaký laciný pudr, který si přinesla z města, a jeho vůně Poma pronásledovala týdny. Protivilo se mu jen tak jí zaplatit – zdálo se mu, že by bylo vhodnější, kdyby jí přinesl nějaký pěkný dárek z Abilene nebo Dodge. Na seňority to platilo – líbilo se jim, že se mohou těšit na dárky, a Pom dbal, aby je nezklamal. Vždycky jim vozil z Dodge pentle a hřebeny.

Loreně se však neopovážil o něčem podobném zmínit. Bylo tak dost těžké přednést prostou obchodní nabídku. Často jako by neslyšela, co jí kdo říká. Jak měl člověk docílit, aby dívka vzala na vědomí mimořádné city, jaké k ní chováte, když dotyčná na vás sotva pohlédne, neslyší vás a bere vám řeč. Žít s vědomím, že zmíněná dívka nechce, abyste k ní choval mimořádné city, bylo ještě těžší v době, kdy jste se chystal vydat po dobytčí stezce a věděl jste, že dotyčnou dlouhé měsíce neuvidíte.

Tyto matoucí city jitřilo ještě to, že Pom věděl, že si nemůže dovolit ani transakci pro dívku přijatelnou. V kapse mu zůstal jenom čtvrťák, jelikož celou výplatu za poslední měsíc v Matamoros prohrál. Chyběly mu peníze i výmluvnost, aby mu Lorena dala na úvěr, ale nechyběla mu houževnatost a chystal se prosedět ve Strakaté fazoli celou noc v naději, že jeho očividná nouze nakonec Lorenou přece jen pohne.

Za těchto okolností byl Augustův příchod pro Poma trpkou zkouškou. Užuž měl dojem, že Lorena jihne, a kdyby ji nic nerozptýlilo, mohl zabodovat. A kdyby ne, aspoň spolu seděli u stolu jen sami dva, což taky nebylo k zahození. Ale teď tu byl on a ona, Augustus a Pyskáč, což ztížilo, ne-li znemožnilo každé přemlouvání – i když všechno, co v tom směru doposud podnikl, byly dlouhé pohledy velkýma lačnýma očima.

Pyskáč se začal strachovat o klobouk na dvorku. Augustova zmínka o prasatech vrhla na věc nové zlověstné světlo. Co kdyby mu prasata vážně sežrala buřinku, která byla jednou z nejpevnějších opor jeho bídné existence. Nejradši by se pro klobouk rozběhl dřív, než se prasata ukážou, ale věděl, že není moudré zbytečně Xaviera provokovat, když má špatnou náladu. Ven neviděl, poněvadž dveře do dvora zakrýval pult – třeba je jeho klobouček už v pánu.

„Rád bych se vrátil zpátky do St. Louis,“ řekl. „Prý je to pěkně rušné město.“

Pom tam vyrostl, a kdykoli mu bylo těžko u srdce, vracel se v myšlenkách domů.

„Tak neváhej,“ opáčil Augustus. „Život je krátký. Proč ho marnit tady?“

„Tak co ho tu marníte vy?“ řekl Pom ponuře v naději, že Gus pochopí narážku a okamžitě vyklidí pole.

„Pome, Pome, tobě něco leží v žaludku, se mi zdá,“ řekl Augustus. „Víš, co bys potřeboval? Hodit si pěknou partičku.“

„Ani nápad,“ řekl Pom a vrhl smělý a úpěnlivý pohled na Lorenu.

Žel dívat se na ni bylo jako dívat se na horu. Hora se ani nepohnula. Mohli jste k ní dojet, když jste měli jak a zač, ale nezamávala vám na pozdrav.

Xavier stál ve dveřích a zíral do tmy. Hadr, kterým otíral stoly, mu promáčel jednu nohavici, ale nevšímal si toho.

„Se divím, že ve městě nikdo neumřel,“ poznamenal Augustus. „Všichni vypadáte jako po funuse. Na tryznu jako dělaný. Co je s tebou, Wanzi? Pojď si zahrát.“

Xavier souhlasil. Pořád lepší než nic. Krom toho hrál karty skvěle, v okolí patřil k těm nemnoha hráčům, kteří se mohli s Augustem měřit. Lorena taky nebyla špatná – Tinkersley ji něco naučil. Když bylo ve Strakaté fazoli plno, nepustili ji kovbojové ke hře, ale za večerů, když zákaznictvo pozůstávalo z Augusta, hrávala často.

Když hrála, proměnila se, hlavně když trochu vyhrávala – Augustus se často snažil, seč to šlo, aby jí dopomohl k výhře, jen aby viděl, jak k té proměně dochází. Nakrátko se v ní znovu probudilo dítě – ne že by brebentila, ale občas se hlasitě rozesmála a zastřené oči zjasnily a ožily. Tu a tam, když vyhrála opravdu tučný bank, šťouchla Augusta maličko do žeber pěstí. Vždycky ho to potěšilo – dělalo mu dobře, když viděl, že se děvče baví. Připomínalo mu to hry, které kdysi hrával u rodinného stolu v Tennessee se svými čipernými sestrami. Vzpomínka na ty hry ho obvykle přiměla k většímu pití, než bylo zdrávo – a to všechno jen proto, že Lorie na chviličku přestala být netečnou děvkou a připomněla mu šťastná děvčata, která kdysi znával.

Hráli, pokud se zlodějský měsíc nepřesunul na druhou stranu města. Lorena se tak rozjařila, že se Pom Boggett do ní zamiloval dvojnásob. Budila v něm bolest tak palčivou, že mu ani nevadilo, že na něm Xavier vyhrál půlku mzdy za příští měsíc. Bolest ho neopustila, ani když konečně uznal, že nemá naději, a vyšel do měsíčního svitu odvázat svého koně.

Augustus vyšel s ním a v závěsu se hned vyplížil na dvorek i Pyskáč Jones pro klobouk. Zatímco stáli venku, u Loreny se rozsvítilo, Pom vzhlédl a zachytil její stín, když přešla kolem petrolejky.

„Takže ty nás opouštíš, Pome?“ řekl Augustus. „Kdopak má to štěstí, že ses dal k němu najmout pro tuhle sezónu?“

Lorenino mihnutí Poma uvedlo do takového duševního zmatku, že se těžko dokázal na otázku soustředit.

„Nejspíš poženu s Jújú,“ řekl s očima ještě na okně.

Příčina Pomovy tesknice Augustovi neunikla.

„To je přece parta Šanghaje Pierce,“ řekl.

„To je,“ přitakal Pom a už zvedal nohu do třmene.

„Počkej minutku, Pome,“ zastavil ho Augustus. Zalovil v kapse, vytáhl dva dolary a podal je překvapenému kovbojovi.

„Jestli jedeš se starým Šášou na sever, kdoví, zda se ještě kdy spolu sejdeme na zdejších nivách,“ pravil Augustus schválně vzletně. „Přinejmenším přijdeš o sluch. Má hlas, že by mohl pařezy páčit.“

Pom se musel usmát. Gus jako by netušil, že v texaském pohraničí už dlouho patří k obligátním sporům, jestli má hromovější hlas on nebo Šanghaj Pierce. Ale všichni se shodli na tom, že co do ohlušujícího účinku nemají ti dva široko daleko soupeře.

„Proč mi dáváte ty peníze?“ zeptal se Pom. Nikdy se v Gusovi nevyznal.

„Požádal jsi mě přece o ně, nebo ne?“ zatvářil se šibalsky Augustus. „Kdybych ti je dal, než jsme začali hrát, mohl jsem je dát rovnou Wanzovi, a ten ode mne dva dolary nepotřebuje.“

V nastalé odmlce se Pom snažil uhodnout pravou pohnutku, pokud nějakou Gus má.

„Nechci, aby si někdo myslel, že jsem odmítl malou půjčku příteli,“ řekl Augustus. „Hlavně ne chlapci, co požene dobytek Šanghaje Pierce.“

„Ale pan Pierce s námi nežene,“ řekl Pom. „Ten pojede do New Orleansu a tam sedne na vlak.“

Augustus na to nereagoval a Pom usoudil, že půjčku dostane i bez protekce pana Pierce.

„Nejezdi v noci,“ doporučil mu Augustus. „Jestli chceš, můžeš dneska přespat na naší verandě.“

„To by šlo,“ souhlasil Pom. Celý nesvůj zase uvázal koně a zamířil ke vchodu do Strakaté fazole, poněvadž chtěl být nahoře dřív, než Lorena zhasne.

„Něco jsem si zapomněl, se mi zdá,“ řekl škobrtavě na prahu.

„Nebudu na tebe čekat, Pome,“ řekl Augustus. „Ale jestli tady zůstaneš, zveme tě na snídani.“

Zatímco se loudal pryč, zaslechl chlapcovy kroky dunět na zadních schodech saloonu. Pom byl hodný kluk, skoro takový zelenáč jako Newt, ovšem honák byl mnohem zkušenější. Takovým fešákům se sluší dopomoct k chvilce štěstí, než je život zkrouhne.

Zastavil se v bledé ulici a z dálky viděl v žlutém obdélníku Lorenina pokoje dva stíny. Pom nebyl Loreně protivný a ty karty ji rozohnily. Třeba na ni taky dojde a vzplane v ní náchylnost k tomu mládenci. Poznal už pár holek, co se takhle protloukaly, že se nakonec i vdaly a vyšlo jim to – kdyby Lorena měla chuť, nebyl by Pom Boggett špatná volba.

U Pumphreyů zhasli a pásovec a jeho koule stínu se poděli bůhvíkam. Na verandě ležela prasata takřka přitulena, rypák k rypáku. Augustus je užuž chtěl kopnout, aby udělala místo pro hosta, kterého víceméně očekával, ale vypadala tak spokojeně, že se mu jich zželelo; obešel dům, aby vstoupil zadním vchodem. Jestliže Pom Boggett se svým kojotským knírem usoudí, že je pod jeho důstojnost spát pod jedním krovem se dvěma krotkými prasaty, klidně je může vyhnat sám.

5

Ať už Augustus před spaním uvažoval o čemkoli, když se vzbudil, mohl klidně pokračovat, kde v noci přestal. Spal tak krátce, že se jeho myšlenky neměly čas rozutéct. Na jeden zátah nespal nikdy víc než pět hodin, jeho průměr byl tak čtyři hodiny. „Člověk, který prospí celou noc, zbytečně zamešká plno života,“ říkával. „Jak já to vidím, den byl stvořen ke koukání a noc na milování.“

Jelikož právě o milování přemítal po příchodu domů, leželo mu na mysli i ráno, když kolem čtvrté vstal, aby se postaral o snídani – podle jeho názoru to bylo jídlo příliš významné, než aby se dalo svěřit mexickému banditovi. Základ snídaně tvořila hromada vdolků z kváskového těsta, které pekl na dvoře v holandské troubě. Ve starém hrnku mu už dobrých deset let vesele prospíval kvásek a sotva vstal, šel zkontrolovat jeho čepici. Ostatek snídaně byl vedlejší, stačilo nakrájet pár proužků slaniny a usmažit pánev vajec od mladých slepiček. Kafe navařil Bolivar většinou slušně.

Augustus pekl vdolky venku ze tří důvodů. Za prvé se přes den dům stejně zahřeje ažaž, takže proč v něm přitápět ještě víc, než je třeba k přípravě kávy a vajec na špeku. Za druhé vdolky upečené v holandské troubě chutnají líp než vdolky smažené na plotně a za třetí nechtěl přijít o svítání. V kuchyni u plotny může člověk východ slunce lehko propást a kdo v Osamělé holubici zmešká východ slunce, musí přečkat dlouhé hodiny vedra a prachu, než znovu uvidí něco pěkného.

Augustus zadělal a ještě za tmy šel ven, aby zapálil pod holandskou troubou – jen trochu, aby dřevěné uhlí na podkládce zřeřavělo. Když usoudil, že je trouba dost rozpálená, přinesl na dvorek vdolky a bibli. Nasázel vdolky do pece a posadil se na velký černý kotel, který používali v řídkých případech, kdy škvařili sádlo. Kotel byl tak veliký, že by se do něj vešel malý mezek, kdyby si někdo přál nějakého uvařit, ale v posledních letech zůstávala nádoba dnem vzhůru a tvořila skvělé sedátko.

Na východě obloha zrudla jako kovářská výheň a osvětlovala rovinu u řeky. Rosa smočila miliony jehliček chaparralu, a když se nad obzorem vynořily sluneční třásně, vypadal chaparral jako démanty posetý. V keři na dvoře vzniklo bezpočet malinkých duh, když se slunce dotklo krůpějí rosy.

Ke slávě svítání by úplně stačilo, myslel si Augustus, že dokáže obdařit krásou i chaparralové keře; věděl, že ta krása vydrží jen pár minut, a tak si ji labužnicky vychutnával. Slunce zalilo zlatočerveným světlem zářivé keře, mezi nimiž bloudilo pár mekajících koz. I když už se slunce vyhouplo nad nízké pahorky na jihu, na chaparralech chvilinku otálela vrstvička světla jakoby nezávislá na svém zdroji. Potom slunce utkvělo na obzoru jako obrovský zlaťák. Rosa se rychle vypařila a světlo, které leželo na keřích jako rudý písek, vyvanulo do jasného, namodralého vzduchu.

To bylo správné světlo na čtení, a tak Augustus věnoval pár minut prorokům. Nebyl zvlášť pobožný, ale sám se pokládal za docela slušného proroka, a tak rád zkoumal styl svých předchůdců. Podle něho byli většinou rozvláční, proto se je nesnažil číst verš po verši – ale zobl verš tu, verš tam a vdolky pomalu nabíraly barvu.

Zatímco uštipoval verše z Ámose, přihrnula se zpoza rohu prasata a takřka současně vyšel ze zadních dveří Call a ještě si v chůzi dopínal košili. Prasata se zastavila těsně před Augustem. Modrou kůži měla zmáčenou rosou.

„Znají moje měkké srdce,“ prohodil ke Callovi. „Čekají, že jim dám sežrat svou bibli. Doufám, bando, že jste nevzbudili Poma,“ dodal a hned se pohledem ujistil, že Pom spí na verandě, hlavu na sedle a klobouk na očích, takže bylo vidět jen mroží knír.

Call měl se vstáváním odjakživa těžkosti a pěkně ho to štvalo. Klouby měl celé ztuhlé a dráždilo ho vidět, jak si Augustus sedí na černém kotli a vypadá svěží a čilý, jako by prospal celou noc, ačkoli určitě hrál poker do dvou do rána. Vstát za svítání a vypadat čerstvě, to bylo umění, které se mu nikdy nepodařilo docela zvládnout – samozřejmě že vstal, ale cítil se jako zmlácený.

Augustus odložil bibli a šel se podívat na Callovo poranění.

„Měl bych ti na to plácnout ještě trošku kolomazi,“ řekl. „To je šeredný kousnutí.“

„Starej se radši o svý vdolky,“ zahučel Call. „Co tu dělá Pom Boggett?“

„Neptal jsem se ho na to,“ řekl Augustus. „Až umřeš na otravu krve, budeš pozdě litovat, žes mi nedovolil tu ránu ošetřit.“

„To není žádná rána, ale kousnutí,“ opravil ho Call. „Hůř mě pokousaly štěnice tenkrát v Saltillu. Zřejmě jsi strávil nad biblí celou noc.“

„Kdepak,“ řekl Augustus, „já čtu Písmo jenom ráno a večer, když mám před očima slávu Páně. Zbytek dne mám před očima jen tu mizernou díru, kam jsme se zakopali. V tomhle zapadákově něco užít dá fušku, ale dělám, co můžu.“

Šel k holandské troubě a položil na ni dlaň. Měl dojem, že vdolky už budou, a tak je vyndal. Nakynuly a zezlátly. Honem je nesl dovnitř a Call šel za ním. Newt už seděl u stolu, hezky zpříma, v jedné ruce nůž a v druhé vidličku, ale spal jako dudek.

„Usadili jsme se tu, abychom přišli k penězům,“ řekl Call. „O nějaké kratochvíli nebyla řeč.“

„Calle, vždyť ty netoužíš ani po penězích,“ připomněl mu Augustus. „Naplil jsi do čuni každýmu pracháčovi, kterýho jsi potkal. Peníze máš rád ještě míň než kratochvíli, pokud vůbec.“

Call vzdychl a posadil se ke stolu. Bolivar byl vzhůru, motal se kolem kamen a třásl se tak, že sypal umletou kávu po podlaze.

„Vzbuď se, Newte,“ zahřímal Augustus. „Jestli se neprobereš, padneš na stůl a vypíchneš si oko vlastní vidličkou.“

Call chlapcem lehce zatřásl a Newt vykulil oči.

„Měl jsem hezký sen,“ řekl a znělo to velmi dětsky.

„Tak to máš smůlu, synu,“ řekl Augustus. „Po ránu je to tady spíš jako ve zlým snu. Co zas má tohle znamenat?!“

Jak sypal Bolivar kávu do vařící vody, utrousil hrstečku do omastku, na kterém se smažila vejce se slaninou. Pro něj to byla maličkost, ale Augusta to nadzdvihlo; toužil, aby aspoň jednou týdně byla snídaně, jak má být.

„To se ví, kafi to neublíží, když bude chutnat jako vejce,“ utrousil kousavě, „stejně vejce od tebe chutnají jako kafe.“

„No a co,“ mrčel Bolivar. „Je mi zle.“

Pea Eye překlopýtal kolem a pokoušel se v chůzi vytáhnout z kalhot třapec, než měchýř spustí stavidla. S tímhle problémem se potýkal často. Jeho gatě měly snad patnáct knoflíčků a každé ráno vstal a všechny si zapnul, než si uvědomil svou potřebu. Potom se přehnal kuchyní a v běhu je rozepínal. Většinou šťastně doběhl na dvorek, než vytryskl proud. Pak tam stál a kropil zem dobrých pět minut. Když slyšel jedním uchem prskání omastku a druhým Pea Eyeovo močení, věděl Augustus, že je zase jednou po jitřním míru.

„Kdyby se v tuhle denní dobu mezi námi objevilo něžné pohlaví, muselo by si s uzarděním zakrýt zrak,“ pronesl obřadně Augustus.

Kdosi se objevil, ale byl to jen Pom Boggett, kterého přivábila vůně slaniny.

Pro Newta to bylo překvapení: hned byl čilý a snažil se přihladit si čupřinu. Pom Boggett byl jeden z jeho hrdinů, opravdovský kovboj, který už nejednou hnal dobytek po stezce až do Dodge City. To byla Newtova velká ctižádost: hnát stádo na sever. Při pohledu na Poma ožil; Pom nebyl beznadějně nedosažitelný jako kapitán. Newt si nepředstavoval, že by se někdy mohl vyrovnat kapitánovi, ale Pom mu nepřipadal tak moc odlišný. Bylo známo, že je přeborník, a Newt vítal každou příležitost být s ním; rád pozoroval, jak Pom co dělá.

„Brýtro, Pome,“ pozdravil.

„Ale, nazdárek?“ řekl Pom, postavil se vedle Peaho a následoval jeho příkladu.

Newtovi dělalo dobře, že s ním Pom nezachází jako s dítětem. Když bude mít štěstí, třeba se jednou on a Pom dostanou někam do služby spolu. Nic lepšího si Newt nedovedl představit.

Augustus usmažil vejce dotuha, aby se do nich nedostala rozemletá káva, a když se mu zdála dost tvrdá, slil omastek do třígalonové plechovky od sirupu, kterou užívali jako zásobník maziva.

„To jsou mi moresy, močit v doslechu těch, kdo sedí u stolu!“ poznamenal káravě k džentlmenům na verandě. „Oba jste už dávno velcí kluci, co by si o vás pomyslela vaše matka?“

Pom se trochu zarděl, Peaho ta otázka jenom zmátla. Jeho matka zesnula v Georgii, když mu bylo teprve šest. Před smrtí neměla čas vštípit mu valné vychování, a neměl tudíž potuchy, co by si o jeho počínání myslela. Ale byl si jistý, že by neschvalovala, aby si dělal do kalhot.

„Měl jsem naspěch,“ ohradil se.

„Zdravím, kapitáne,“ řekl Pom.

Call pokývl. Ráno měl nad Gusem navrch, protože Gus musel vařit. Když Gus vařil, mohl si Call nabrat vajec se slaninou, kolik chtěl, a trocha jídla v žaludku ho vždycky přivedla k životu a k úvahám, co všechno by se ten den mělo udělat. Hatcreekský ranč byl jen krcálek, měli pronajato zrovna dost půdy, aby se měly kde pást houfky dobytka a koní, dokud se na ně nenašel kupec. Call žasl, že takový podnik dokáže zaměstnat tři dospělé a chlapce od svítání do šera, den za dnem, ale bylo tomu tak. Když s Gusem ranč koupili, stodola i ohrady byly na spadnutí, takže se bez ustání dřeli, jen aby tomu předešli. V Osamělé holubici se nedalo vykonat nic pořádného, neustále zápolili s časem, aby se vypořádali s neodkladnými drobnostmi. Už šest týdnů kopali novou studnu, a ještě nenarazili na vodu.

Když si Call nabral na talíř porci vajec na slanině, zaplavil mu mysl takový příval úkolů, že trvalo minutu, než Pomovi odpověděl na pozdrav.

„Vítej, Pome,“ řekl konečně, „posluš si trochu vajec.“

„Pom si hodlá hned po snídani oholit knír,“ poznamenal hlučně Augustus. „Už se mu nechce dál žít bez ženských.“

S pomocí Gusových dvou dolarů se Pomovi podařilo Lorenu obměkčit. Vzbudil se na verandě s jasnou hlavou, ale jen se Augustus zmínil o ženských, vzpomněl si na všechno a náhle mu bylo láskou slabo. Měl hlad jako vlk, když usedal ke stolu; sbíhaly se mu sliny na vejce a opečenou slaninu, ale při myšlence na Lorenino bílé tělo nebo tu jeho část, kterou zahlédl, když si svlékla noční košilku, se mu náhle zatočila hlava. Jedl dál, ale jídlo ztratilo chuť.

Modré podsvinče přišlo ke dveřím a k Augustovu veselí si prohlíželo stolovníky. „Jen se koukněte!“ halekal. „Čuně pozoruje čuňata.“ Ač vystrnaděn k pánvi, dokázal si zajistit svůj díl vdolků, půl tuctu už jich smočil v medu a zhltnul. „Hoď tomu praseti skořápky,“ houkl na Bolivara. „Hyne hlady.“

„No a co,“ odvětil Bolivar a sál kávou zbarvený cukr z polévkové lžíce. „Já hynu taky.“

„Opakuješ se, Bole,“ vytkl mu Augustus. „Jestli máš v plánu dnes exnout, doufám, že si napřed vykopeš hrob.“

Bolivar se na něj truchlivě díval. Z tolika řečí ho po ránu rozbolela hlava. Jako by nestačila zimnice. „Jestli někomu vykopu hrob, budete to vy,“ konstatoval.

„Poženeš na sever, Pome?“ zeptal se Newt s nadějí, že obrátí řeč k radostnějším vyhlídkám.

„Nejspíš,“ řekl Pom.

„Na ty vejce by člověk potřeboval sekyru,“ řekl Call. „Cihly bývají kolikrát měkčí.“

„No jo, Bol do nich vysypal kafe,“ připomněl Augustus, „předpokládám, že to bylo silný kafe.“

Call dojedl nedobytná vejce a měřil si Poma. Byl to pružný čahoun a dobrý jezdec. Ještě pět šest takových jako on a mohli by dát dohromady vlastní stádo a hnát ho na sever. Už víc než rok o tom uvažoval. Dokonce se o tom zmínil Augustovi, ale ten se jenom smál.

„Na to jsme už staříci, Calle,“ řekl mu. „Všechno nutný a potřebný na takový dobrodružství jsme už zapomněli.“

„Ty možná,“ řekl Call, „ale já ne.“

Při pohledu na Poma si Call zase na ten plán vzpomněl. Nehodlal strávit zbytek života kopáním studny nebo pokrýváním stodoly. Kdyby získali pořádné stádo a dobře je prodali, vydělali by dost na to, aby si koupili kus dobré půdy na sever od Texasu.

„Už jsi s někým podepsal smlouvu?“ zeptal se.

„Ne, ještě jsem nikomu nic nepodepsal,“ řekl Pom. „Ale už jsem s nima byl kolikrát a myslím si, že mě pan Pierce najme zase – a kdyby ne, však on se najde někdo jiný.“

„Mohl bys dostat práci taky u nás,“ nadhodil Call.

Augustus zpozorněl. „Co by u nás dělal? Pom je přece hlavní honák. Dílo, při kterým se chodí, mu nevoní, viď, Pome?“

„To je fakt,“ přitakal Pom a hledě na kapitána viděl Lorenu. „Jenže tentokrát jsem to nějak prošvih. Co máte na mysli?“

„Dneska si na noc zajedeme do Mexika,“ řekl Call. „Koukneme se, co je tam k mání. Třeba si zformujeme vlastní stádo. Počkej den dva, než uvidíme, jak na tom jsme.“

„Z toho kobylího kousnutí ti přeskočilo,“ řekl Augustus. „Seženeme si stádo, a co s ním pak chceš dělat?“

„Poženeme ho,“ řekl Call.

„Tak leda do Picklesovy mýtiny,“ řekl Augustus. „Tím nezaměstnáš kvalifikovanou sílu, jako je Pom, na celý léto.“

Call vstal a odnesl talíř a příbor do lavoru. Bolivar se ztrápeně vztyčil a chopil se vědra. „Škoda že tu ještě není Deets,“ řekl.

Deets byl černoch a žil s Callem a s Augustem skoro stejně dlouho jako Pea Eye. Před třemi dny byl podle Callovy osvědčené taktiky vyslán do San Antonia, aby tam uložil v bance peníze; žádného banditu totiž nenapadne, že by černoch mohl mít u sebe prachy. Bolivarovi Deets chyběl, protože k jeho povinnostem patřilo nošení vody.

„Do oběda je zpátky,“ řekl Call. „Podle Deetse si člověk může nařizovat hodinky.“

„Na to bych nepřísahal. Taky je to jen člověk,“ řekl Augustus. „Kdyby náhodou padl na správně zabarvenou dámu, to bys koukal, jak se ti hodinky zpozdí. Je jako já. Ví, že jsou věci důležitější než práce.“

Bolivar si zlobně měřil vědro. „Nejradši bych ho prostřílel jako řešeto,“ utrousil.

„To by ses do něj musel napřed strefit,“ nedal Gus pokoj. „Už jsem tě viděl střílet. Ne že bys byl ze všech střelců, co jsem kdy viděl, nejhorší, ten titul patří Jacku Jennellovi, ale řadíš se hned za něj. Jack se pokoušel o štěstí jako lovec bizonů a pohořel. Ten by se nestrefil do zcepenělýho bizona na krok od sebe.“

Bolivar odkráčel s vědrem a vypadalo to, že se hned tak nevrátí.

Pom usilovně přemítal. Původně měl v úmyslu se hned po snídani rozloučit a odjet do Matagordy, kde měl o práci postaráno. Hatcreekská parta nebyla známá jako honáci, ovšem kapitán Call nikdy nemluvil do větru. Jestli si chce naháňku taky vyzkoušet, pak to udělá. Taky tu byla Lorena, které by se mohl ukázat ve zcela jiném světle, kdyby spolu strávili víc času pár dní za sebou.
Ovšem trávit čas s Lorenou bylo nákladné, a on neměl ani cent. Kdyby se ale rozneslo, že bude dělat pro hatcreekskou partu, třeba by mu někdo půjčil.

Pom si nesmírně zakládal na tom, jak mistrně řídí bričku. Napadlo ho, že Lorena asi tráví většinu času zavřená ve Strakatý fazoli a že by třeba ocenila projížďku podél řeky, pokud se ovšem takový povoz v Osamělé holubici nalézá. Vstal a odnesl talíř do lavoru.

„Kapitáne, jestli tu nabídku myslíte vážně, rád tu den dva zůstanu,“ řekl.

Kapitán zatím vyšel na zadní verandu a pozoroval nitku silnice, která se vinula křovinatou krajinou směrem k San Antoniu. Hezký kus běžela rovně jako struna, než se ponořila do prvního úvalu. Kapitán na ní mohl oči nechat. Pomovu odpověď jako by nevnímal, přestože honák stál pár kroků od něho. Pom vyšel rovněž na verandu, aby viděl, co kapitána tak upoutalo. Daleko vzadu na silnici zahlédl dva jezdce, ale byli ještě tak daleko, že se o nich nedalo nic říct. Chvílemi se vzduch vedrem tetelil, a tak se zdálo, že je to pouze jeden jezdec. Pom přimhouřil oči, pořád nemohl na těch jezdcích rozpoznat nic zvláštního. Ale co se objevili, kapitán jako by zkameněl.

„Gusi, pojď sem,“ přikázal.

Augustus zrovna stíral med z talíře, k čemuž spotřeboval dalších pár vdolků.

„Jím,“ odvětil, ačkoli to bylo očividné.

„Pojď se podívat, kdo to k nám jede,“ řekl kapitán; kupodivu mírně, pomyslil si Pom.

„Jestli je to Deets, mám už pro dnešek hodinky natažené,“ řekl Augustus.

„Stejně se určitě nepřevlékl a pohled na to, jak mu černý kolena čouhaj z prošívaný deky, co z ní má ušitý kalhoty, by mi zkazil dobré zažití.“

„Deets to je, jenže nejede sám,“ oznamoval kapitán.

„Vždycky se chtěl oženit,“ řekl Augustus. „Zřejmě potkal tu pravou, o níž jsem se prve zmiňoval.“

„Ne, ne, ten si neveze nevěstu,“ řekl Call už poněkud popuzeně. „Potkal někoho jinýho. Jestli sem hned nepůjdeš, přivleču tě za límec.“

Augustus už stejně dojedl. Ještě ukazováčkem vytřel poslední kapičku medu, který byl na prstě stejně sladký jako na vypečených vdolcích. „Newte, víš ty, že med je ze všech jídel na světě pokrm nejryzejší?“ zeptal se a sbíral se na nohy.

Newt už vyslechl tolik přednášek na toto téma, že už toho o vlastnostech medu zapomněl víc, než většina lidí kdy věděla. Honem odložil talíř do lavoru, jelikož byl zvědavější než pan Gus na to, koho Deets přivádí.

„Ano, pane, med mám taky rád,“ vyhrkl rychle, aby předešel řečem o medu.

Augustus stál krok za chlapcem a lenošně lízal ukazováček. Mrkl na silnici, aby viděl, co Calla tak vzrušilo. Přijížděli dva jezdci, ten vlevo byl jasně Deets na bílém valachovi, kterému říkali Biskup. Druhý jel na hnědém mimochodníku; Gus potřeboval jen okamžik, aby se mu rozsvítilo. Jezdec jako by se v sedle maličko nakláněl k pravé straně, způsob jízdy vlastní pouze jediné osobě, kterou znal. Augusta to tak vzalo, že si v roztržitosti vjel lepkavými prsty do vlasů.

„No to snad ne, Woodrowe,“ řekl. „To je přece Jake Spoon!“

6

To jméno udeřilo Newta jako kámen, tolik pro něho Jake Spoon
znamenal. Když byl ještě chlapeček a jeho máma žila, chodíval k nim Jake Spoon ze všech nejčastěji. Už mu svitlo, když se tak probíral svými vzpomínkami, že matka byla kurva jako Lorena, ale to odhalení v něm nic nezkalilo a vzpomínky na Jakea Spoona teprve ne. Žádný člověk se k nim nechoval laskavěji – k němu i k matce. Jmenovala se Maggie. Od Jakea dostával cucavé bonbóny a centíky. Jake ho vysadil na mimochodníka a prvně ho svezl na koni; dokonce mu dal u starého Jesuse ušít první jezdecké boty, a když jednou v kartách vyhrál dámské sedlo, věnoval mu je a dal mu zkrátit třmeny na míru.

To bylo ještě předtím, než pak v Osamělé holubici nastal spořádaný život: kapitán Call a Augustus tenkrát patřili k hraničářům a jejich povinností bylo objíždět hranice. Jake Spoon byl taky hraničář a v Newtových očích největší frajer ze všech. Vždycky měl u pasu perletí vykládanou pistoli a jezdil na mimochodníku – je to pohodlnější, tvrdil. Zdálo se, že si z nebezpečí své profese hlavu nedělá.

Potom boje při hranicích utuchly, kapitán a pan Gus a Jake a Pea Eye a Deets odešli od hraničářů a založili hatcreekskou partu. Ale Jakeovi se usedlý život zřejmě nezamlouval: jednoho dne se po něm slehla zem. Nikdo se tomu nedivil, třebas Newtovou matkou to tak otřáslo, že synovi naplácala pokaždé, když se zeptal, kdy se Jake vrátí. Bití jako by se netýkalo ani tak jeho jako matčina zklamání z Jakeova odjezdu.

Newt se přestal po Jakeovi ptát, ale nepřestal na něho vzpomínat. Do roka umřela matka na zimnici a ujali se ho kapitán a Augustus, i když se ze začátku kvůli němu hádali. Ze začátku chyběla Newtovi matka tak moc, že ty hádky nevnímal. Maminka i Jake byli pryč a žádné hádky mu je zpátky nepřivedou.

Ale i když nejhorší žal pominul a on si začal vydělávat na živobytí plněním nesčetných úkolů, které pro něho kapitán vymýšlel, často zabíhal v mysli do dní, kdy za matkou chodil Jake Spoon. Říkal si, že by Jake mohl být klidně jeho otec, ač mu každý tvrdil, že se jmenuje Newt Dobbs, a ne Newt Spoon. Proč se jmenuje Dobbs a proč si tím jsou všichni tak jisti, mu vrtalo hlavou: v Osamělé holubici nikdo nic o nějakém panu Dobbsovi nevěděl. Zeptat se matky, pokud ještě žila, ho nenapadlo – ostatně příjmení se v Osamělé holubici a okolí nijak zvlášť nenosila a on si neuvědomil, že příjmení člověk údajně dostává po otci. Dokonce i pan Gus, který s radostí vykládal o všem možném, jako by o panu Dobbsovi postrádal informace. „Vydal se na západ v nevhodný čas,“ byla jeho jediná poznámka na adresu té osoby.

Newt nikdy nepožádal o vysvětlení kapitána. Kapitán otázky nevítal, řekl vám, co uznal za vhodné, abyste věděli, ve svůj čas. Přesto v hloubi duše Newt na pana Dobbse nevěřil. Měl hrstku věcí z matčiny pozůstalosti: pár korálů a hřebínků a zápisníček a obrázky vystříhané z časopisů, památky, které pro něho zachránil pan Gus, a v notýsku nestálo nic o nějakém panu Dobbsovi a mezi obrázky nebyla jeho fotografie, zato tam byla poškrábaná fotografie jeho dědečka, Maggiina otce, který žil v Alabamě.

Jestliže, jak se domníval, pan Dobbs byl jenom výmysl, anebo pouze chlápek, který den dva přespal v penzionu – pokud Maggie žila, bydleli v penzionu –, může být jeho otcem klidně Jake Spoon. Třeba mu to nikdo neprozradil, protože si mysleli, že mu to po návratu poví Jake sám.

Newt nikdy nepochyboval, že se Jake vrátí. Po dobytčích stezkách k nim tu a tam vítr přivál útržky novinek – že dělá smírčího soudce v Ogallale anebo zlatokopa v Black Hills. Newt neměl zdání, kde ty Black Hills jsou ani jak tam člověk může najít a nakopat zlato, ale jedním z důvodů, proč tak dychtil hnát stádo na sever, byla naděje, že po cestě někde na Jakea narazí. Přirozeně chtěl nosit pistoli a stát se hlavním honákem a prožít tu dobrodružnou pouť – kdoví, třeba uvidí i bizony, i když věděl, že jich zbývá už málo. Ale pod všemi ostatními nadějemi ležela tato prastará touha a mohla tam být zasutá dlouhé měsíce a léta, a přece zůstat živá jako bolest ve vykotlaném zubu: potřeba uvidět Jakea Spoona.

A teď ten člověk jede k nim. Deetsovi po boku na mimochodníku stejně hezkém jako ten, kterého míval před lety. Newt zapomněl na Poma Boggetta, ačkoli si ještě před chvílí umiňoval, že odkouká každé jeho hnutí. Ještě než oba jezdci dojeli, zahlédl Newt, jak Deetsovi svítí bílé zuby v černé tváři; odjel pověřen běžným úkolem a vracel se pyšný na něco víc, než že ho splnil. Nehnal se tryskem k verandě a nevýskal, ale i na dálku bylo jasné, že má radost. Pak pod kopyty koní zavířily na dvoře obláčky prachu a byli tu. Jake měl na sobě hnědý kabát a klobouk a u pasu ještě pořád svou perletí vykládanou pistoli. Deets se dál culil. Dojeli až těsně k verandě a pak teprve přitáhli uzdu. Očividně přijížděl Jake zdaleka, neboť mimochodník na sobě neměl kus pořádného masa.

Jake měl kávové oči a malý knírek. Chvilku si všechny prohlížel a pak se pomalu zacenil.

„Nazdar, kluci,“ řekl. „Co je k snídani?“

„Přece vdolky a vejce na slanině, Jakeu,“ řekl Augustus. „Strava jako obvykle. Jenomže provoz není nepřetržitý. Budeš si muset počkat čtyřiadvacet hodin. Doufám, že si vezeš játra nebo jelení kýtu, abys nám tu nepad hlady.“

„Gusi, nepovídej, že už jste dojedli,“ řekl Jake a seskočil z hnědáka. „Jeli jsme celou noc a Deets mi pořád vykládal, jak báječný pečeš vdolky.“

„Vy jste mluvili, Gus se živil,“ podotkl Call.

Potřásli si s Jakem rukou a zkoumavě se prohlíželi. Jake se na chvilku zadíval na Deetse.

„Já to věděl, že jsme měli zatelegrafovat z Picklesovy mýtiny,“ řekl mu, zakřenil se a potřásl rukou Gusovi. „Tys byl vždycky žrout, Gusi,“ řekl.

„A ty jsi vodjakživa chodil k jídlu pozdě,“ připomněl mu Augustus.

Potom si chtěl potřást rukou i Pea, ačkoli ho Jake nikdy neměl zrovna v lásce. „Teda tobě to trvalo, Jakeu,“ prohodil Pea.

Zatímco si potřásali rukama, zpozoroval Jake chlapce vedle nějakého vytáhlého kovboje s velkým knírem.

„No nekecej, nejsi ty Newt? To jsi teda pěkně vyrost. Jak je to možný?“

Newt tak překypoval city, že se sotva zmohl na řeč. „Jsem to já, Jakeu,“ řekl. „Ještě tu pořád jsem.“

„Co tomu říkáte, kapitáne?“ zeptal se Deets, zatímco předával Callovi bankovní stvrzenku. „Našel jsem marnotratnýho syna?“

„Našel,“ přitakal Call. „Ale vsadím se, že to nebylo v kostele.“

Deets se zasmál. „To ne, pane. V kostele to nebylo.“

Představili Jakea Pomovi, ale jen co si potřásli rukou, otočil se Jake a znovu se zahleděl na Newta, jako by se nemohl vzpamatovat z úžasu nad tím, jaký se z dítěte stal pohledný kluk na prahu dospělosti.

„Páni, Jakeu,“ ozval se Augustus s pohledem na hnědku, „tys to zvíře pěkně zhuntoval.“

„Dej tomu koni pořádně nažrat, Deetsi,“ vybídl ho Call. „Mám dojem, že slušnou píci už hezky dlouho neviděl.“

Deets odvedl koně do nezastřešené stodoly. Fakticky si šil kalhoty ze starých prošívaných dek z důvodů, které nikdy nikomu neozřejmil. Deky byly sice pestré, ale nebyl to ten správný materiál k jízdám mezi mesquity a chaparraly. Trny kalhoty na několika místech natrhly a bavlněná cupanina čouhala ven. Na hlavě nosil Deets starou kavaleristickou čepici, kterou někde našel – zřízenou skoro stejně jako Pyskáčova buřinka.

„Že nosil tu čepici, ještě než jsem odjel?“ tápal Jake v paměti. Smekl klobouk a otřepával si krempou prach z nohavic. Měl kudrnaté černé vlasy, ale na temeni zaregistroval Newt k svému úžasu značnou lysinu.

„Pokud si vzpomínám, našel tu čepici v padesátejch letech,“ řekl Augustus. „To víš, Deets je jako já – nezahodí oděvní součástku jen proto, že trochu zastarala. Všichni nejsou parádníci jako ty.“

Jake upřel kávové oči na Augusta a pomalu roztáhl ústa k úsměvu. „Co by ti to udělalo, kdybys zadělal ještě jednou na ty svý vdolky,“ zaškemral. „Neochutnal jsem kousek slušnýho jídla za celou cestu z Arkansasu sem.“

„Podle toho, jak vypadá ta tvá kobylka, jsi to musel brát kalupem,“ řekl Call, což byla nejzazší mez, kterou povolil svému úsudku.

Něco se s Jakem za těch dvacet let najezdil a měl ho rád, ale v hloubi duše si jím nebyl nikdy docela jistý. Na celém západě nebylo sympatičtějšího chlápka a taky lepšího jezdce, jenže jezdecké umění není všechno a kovbojské fluidum taky ne. V Jakeovi něco nehrálo. Něco do sebe pořádně nezapadalo. V jednom boji se projevil jako nejchrabřejší muž roty, a příště byl víceméně nanic.

Augustus to věděl taky. Byl Jakeův velký přímluvčí a měl ho v lásce, třebaže spolu léta soupeřili o přízeň Kláry Allenové, která jim oběma nakonec dala košem. Ale stejně jako Call cítil i Augustus, že na Jakea není spoleh. Když Spoon od nich odešel, prohlašoval Augustus s oblibou, že Jake jednou skončí na oprátce. To se doposud nestalo, ale ten spěšný příjezd k snídani na vyzáblém koni svědčil o něčem nekalém. Jake si zakládal na koních jako ze škatulky a nikdy by zvíře takhle nestrhal, kdyby mu v zádech neseděl nějaký průšvih.

Jake uviděl, jak se od staré cisterny blíží Bolivar s vědrem. Bolivar byl nová tvář, osoba, kterou jeho návrat domů nedojímal. Přes okraj vědra vystříklo trochu chladné vody, vábné pro muže s pusou tak vyprahlou, jako měl Jake.

„Hoši, rád bych se napil a případně i umyl, kdybyste mi mohli poskytnout trochu vody,“ řekl. „V poslední době jsem si to polepil, ale než vám to povím, rád bych do sebe dostal aspoň tolik vody, abych si mohl odplivnout.“

„Jen si posluž,“ pobídl ho Augustus, „vem si čerpák a naber si. Máme tu počkat a zadržet šerifa?“

„Nikdo za mnou nejede,“ řekl Jake a zašel do domu.

Pom Boggett nevěděl, co si počít. Užuž se chtěl dát najmout a vtom přijede tenhle neznámý a všichni jako by na něho zapomněli. Kapitán Call, vyhlášený svou chladnou duchapřítomností, vypadal trochu nesvůj. Gus a on tam zůstali stát, jako by vzdor Spoonovu ujištění vážně čekali jezdecký oddíl.

Newt si toho taky všiml. Pan Gus měl jít dovnitř a zadělat znovu na vdolky, ale ani se nehnul a zřejmě o něčem uvažoval. Deets už se vracel z ohrady.

Pom se konečně odhodlal. „Kapitáne, jak jsem říkal, rád tu počkám, jestli počítáte s tím, že se vám podaří získat stádo.“

Kapitán se na něho podíval tak divně, jako by mu vypadlo z hlavy nejen to, co tu Pom dělá, ale i jak se jmenuje. Bylo to ale jen zdání.

„Ale ovšem, Pome,“ řekl. „Možná že budeme potřebovat pár honáků, pokud ti nevadí kopat studnu, než k tomu dojde. Pea, měl bys tam ty mládence hned odvést.“

Pomovi se zpěnila krev. Už dva roky pobíral nejvyšší mzdu a nikdo po něm nežádal, aby se prstem dotkl něčeho, co se nedá dělat z koňského hřbetu. To byla od kapitána troufalost, jen tak ho poslat s nějakým výrostkem a s blbem, jako je Pea Eye, aby se celý den oháněl krumpáčem a lopatou. V raněné pýše se rozhodl, že sedne na koně a na studnu se jim vykašle. Ale kapitán se na něho přísně díval, a když k němu Pom vzhlédl, aby mu řekl, že si to rozmyslel, jejich oči se setkaly − a Pom neřekl nic. Vlastně nebyly vyřčeny žádné závazky a o platu nepadla ani zmínka, ale Pom to prostě neodhadl. Kapitán se do něho zavrtal očima, jako by chtěl vidět, jestli dostojí slovu, anebo se bude kroutit jako červ a rozmyslí si to. Pom se nabídl jenom kvůli Lorie, ale najednou jako by už nešlo o ni. Pea Eye a Newt už mířili ke stodole. Z kapitánova postoje bylo jasné, že pokud si Pom nechce zkazit pověst, nezbyde mu než se aspoň na den zakopat do studny.

Měl dojem, že by měl říct aspoň něco, aby si uchoval tvář, ale než na něco přišel, přistoupil k němu Gus a plácl ho do ramene.

„Škoda žes neodjel včera v noci, Pome,“ šklíbil se na něj škodolibě. „Kdo ví, na jak dlouho tu teď mezi námi zkejsneš.“

„To vy jste mě pozval,“ řekl Pom krajně rozmrzele. Když si nechtěl trhnout ostudu, neměl na vybranou. Vykročil k výběhům.

„Až dorazíš do Číny, můžeš toho kopání nechat,“ křičel za ním Augustus. „To je ta zem, kde chlapi nosí copánek.“

„Nedráždil bych ho na tvým místě,“ řekl Call. „Můžeme ho potřebovat.“

„Já ho neposlal kopat studnu,“ namítl Augustus. „Nevíš, že pro něho je to urážka na cti? Divím se, že poslechl. Myslel jsem, že je větší frajer.“

„Jednou řekl, že zůstane,“ připomněl Call. „Nebudu ho třikrát denně krmit za to, aby tu posedával a hrál s tebou karty.“

„Neměj péči,“ uklidnil ho Gus. „Na to teď mám Jakea. Vo co, že Jakea do tý svý studny nedostaneš.“

Vtom se na zadní verandě objevil Jake s vyhrnutými rukávy a s tváří zrudlou od toho, jak si ji drhl kusem pytloviny, kterou užívali jako ručník.

„Ten starej pistolero si tím ručníkem vyčistil pistoli,“ ošklíbal se. „Je mastný špínou.“

„Pokud si do něho čistil jen svůj šestiraňák, moh bys bejt rád,“ řekl Augustus. „Moh si do něho utřít horší věci.“

„Sakra, chlapi, copak vy se nikdy nemejete?“ zvolal nakvašeně Jake. „Ten dědek mexickej mi nechtěl dát ani lavór vody.“

Tenhle druh poznámek nemohl Call vystát, ale to byl celý Jake, víc ho zajímaly hovadiny než důležité záležitosti.

„Co jsi nás opustil, naše úroveň poklesla,“ řekl Augustus. „Většina osádky se štítí mýdla.“

„To je fakt,“ řekl Jake. „Po verandě se promenuje hnusný prase. Co bude s těmi vdolky?“

„Ačkoli se mi po tobě ukrutně stýskalo, nevzejde mi kvásek na povel jen proto, že jste ty a Deets nestačili dojet včas,“ rozhodil rukama Gus. „Ale co pro tebe můžu udělat, je šťavnatá pěkná omeleta.“

Usmažil ji a Jake a Deets ji jedli, zatímco Bolivar seděl v koutě a chmuřil se při pomyšlení, že bude muset mýt nádobí ještě po dalších dvou nenažrancích. Augusta bavilo sledovat Jakea při jídle – počínal si tak vybraně –, ale Call byl jako na trní. Jakeovi trvalo dvacet minut, než zdlábl pár vajíček a kus slaniny. Augustovi bylo jasné, že Call se snaží být zdvořilý a dovoluje Jakeovi, aby si naplnil břich, než spustí svou historii. Jenže Call nebyl trpělivý člověk a toho dne už odkládal nutkání dát se do práce déle než obvykle. Stál ve dveřích, pozoroval bělavé nebe a vypadal, že se samou nedočkavostí co nejdřív kousne.

„Tak kde jsi všude chodil, Jakeu?“ zeptal se Augustus, aby uvedl věci do pohybu.

Jake vypadal zasmušile jako takřka vždycky. Jeho kávové oči jako by se nemohly odtrhnout od trudných výjevů minulosti a budily stále dojem, že je muž soužením navštívený – což se nikdy neminulo účinkem na dámy. Augusta poněkud znechucovalo, že se dámy dají tak snadno obloudit Jakeovýma velkýma očima. Ve skutečnosti byla existence Jakea Spoona bez problémů: staral se jedině o to, aby měl vypucované boty, a dělal většinou jen to, co se mu líbilo. Za těma hlubokýma očima se tajil jen a jen pomalu pracující mozek. V zásadě Jake procházel životem jako v snách a kupodivu vždycky nějak proplul.

„Trošku jsem se porozhlídnul po světě,“ řekl. „Před dvěma roky jsem se dostal až do Montany. Myslím, že to mě přivedlo k rozhodnutí se vrátit domů, ačkoli už jsem stejně pár let pomýšlel na to, že se pustím na jih a podívám se za vámi, hoši.“

Call se vrátil do místnosti a sedl si obkročmo na židli. Dospěl k názoru, že tohle si může taky poslechnout. „Co s tím má Montana společného?“ zeptal se.

„To bys musel vidět, Calle,“ řekl Jake. „Neznám hezčí končinu.“

„Jak daleko ses dostal?“ zajímal se Augustus.

„Hezký kus za Yellowstone, skoro až k Milk River,“ řekl Jake. „Tam už je Kanada na dohled.“

„Sázím se, že indiáni taky,“ řekl Call. „Jak ses dostal za Čejeny?“

„Většinou už zkrotli. Jen Černonožci ještě dělají potíže. Já tam byl s vojáky, dělal jsem jim zvěda.“

To bylo těžko uvěřitelné. Jake Spoon se hodil spíš za kibice než za zvěda a Montana nebyla žádný karetní stůl.

„Tak z tebe se stal stopař?“ zeptal se Call suše.

„Jen jsem provázel jednoho chlápka, co hnal Černonožcům nějaký dobytek,“ upřesnil Jake. „Vojáci nám dělali eskortu.“

„Odkdy pomáhá armáda honit krávy?“ nechápal Gus.

„Pomáhali nám uchránit si vlasy na hlavě,“ podíval se na něj Jake a složil nůž a vidličku úhledně napříč talíře, jako by seděl v hodovní síni. „Hlavně jsem plašil bizony.“

„Bizony?“ podivil se Augustus. „Myslel jsem, že už mají odzvoníno.“

„Uff,“ odfrkl Jake, „za Yellowstonem jsem jich viděl nejmíň padesát tisíc. Lovci bizonů si na ně zatím netroufají kvůli indiánům. To se ví, pobijou je, jen co Čejenové a Siouxové zkrotnou, a třeba už je za ten čas, co jsem pryč, vybili taky tam. Ty potvory indiánský mají teď všechnu trávu pro sebe. A že je to ňáká tráva! Tu bys měl vidět, Calle.“

„Hned bych se podíval, kdybych uměl lítat,“ řekl s kamennou tváří Call.

„Jít po svých by bylo bezpečnější,“ mínil Augustus. „Než bysme tam došli, možná by už indiány vyřídili.“

„A to bude ta pravá chvíle,“ řekl Jake, „jen co budou rudoši zpacifikovaný, stane se z Montany zlatej důl. Takový pastviny jsi ještě neviděl, Calle. Tráva po kolena a vody habaděj!“

„Ale zimavo, co?“ řekl Augustus.

„No, trochu to zebe,“ připustil Jake. „Ale sakra, člověk si může voblíct kabát.“

„Ba co víc, člověk může sedět u kamen,“ podotkl Augustus.

„Ještě jsem neviděl nikoho, kdo si nadělal jmění vsedě u kamen,“ řekl Call, „leda bankéři, ale to my nejsme. Jak by sis to představoval, Jakeu?“

„Hlavní je se tam dostat,“ řekl Jake. „Dát do kupy trochu bezprizorního dobytka a vzít ho s sebou. Předehnat všechny ostatní parchanty − a budem v balíku natotata.“

Augustus a Call si vyměnili pohledy. Bylo zvláštní slyšet takovouhle řeč od Jakea, který se nikdy nevyznačoval touhou po mamonu – a tím méně zálibou v kravách. Hezký holky, mimochodníci, stohy čistejch košil, to bývaly jeho hlavní mety.

„Co to? Čím to, že ses tak změnil?“ zeptal se Augustus. „Nikdy jsi přece nebažil po bohatství.“

„Žít ve spolku s dobytkem celou cestu z Texasu do Montany by nebylo pro tebe, pokud mám v dobré paměti tvé zvyky,“ poznamenal Call.

Jake se zacenil svým pomalým úšklebkem. „Mládenci,“ řekl, „nejsem takovej budižkničemu, jak si představujete. Milovník kravinců a prachu zrovna nejsem, to přiznávám, jenže já viděl, co jste vy neviděli: Montanu. Že si rád zahraju karty, ještě neznamená, že nevycítím příležitost, když se mi skulí pod nohy. Hoši, vždyť vy nemáte ani střechu na stodole! Pochybuju, že by vás to moc vzalo, kdybyste se sebrali a šli o dům dál.“

„Tedy Jakeu, ty jsi číslo!“ přimhouřil oči Augustus. „Deset let se tu neukážeš a pak se přihrneš a chceš, abychom všechno sbalili a honemhonem pospíchali na sever dát všanc svůj skalp.“

„Ale jdi, Gusi, já a Call už stejně plešatíme,“ řekl Jake. „O vlasy by ses musel bát jen ty.“

„O důvod víc, abych je nenosil na trh do nevlídných krajů,“ řekl Augustus. „Víš co, pěkně si tu pár dní odpočiň a hodíme si partičku. Až tě oberu o všechny peníze, promluvíme si o stěhování.“

Jake přiostřil sirku a začal se metodicky šťárat v zubech.

„Než mě obehraješ, bude Montana dávno osídlená,“ řekl. „Já se hned tak nedám.“

„Co je s tím koněm?“ zeptal se Call. „Nezhuntoval jsi ho na kost jen proto, abys nám zvěstoval, jaké štěstí nás čeká v Montaně. Tak jak sis to polepil?“

Jake se šťáral v zubech s výrazem ještě trochu zasmušilejším.

„Zabil jsem dentistu,“ řekl. „Čirou náhodou, ale zabil jsem ho.“

„Kde se to stalo?“ zeptal se Call.

„Fort Smith, Arkansas,“ řekl Jake. „Budou to tři neděle.“

„Vždycky jsem považoval zubařinu za nebezpečný řemeslo,“ řekl Augustus. „Vydělávat si na živobytí trháním stoliček je na pováženou.“

„Netrhal mi zub,“ řekl Jake. „Neměl jsem tušení, že ve městě někdo takový vůbec je. Pohádali jsme se v saloonu a jeden zatracenej mezkař se na mě sápal. Za mnou se o stěnu opírala něčí bizonka a já po ní šáh. Na svý vlastní pistoli jsem totiž seděl a nikdy bych ji nevytáhl včas. Přitom se mnou ten mezkař ani nehrál.“

„Tak co ho vyhecovalo?“ zajímal se Gus.

„Whisky,“ řekl Jake. „Byl nadranej. Než jsem ho vzal vůbec na vědomí, znelíbil se mu můj ústroj a vytáhl kolt.“

„Předně nechápu, cos pohledával v Arkansasu, Jakeu,“ řekl Augustus. „Elegán jako ty v takovém zapadákově nutně budí pozornost.“

Call se během dlouhých let naučil, že věrohodná bývá jen půlka toho, co Jake říká. Jake nebyl prolhaný, ale jakmile přemýšlel o nějakém svém šlápnutí vedle, zapracovala mu fantazie a zabarvila věc v jeho prospěch.

„Jestli na tebe někdo první namířil pistolí a tys ho zastřelil, pak to byla sebeobrana,“ řekl Call. „Pořád nevím, kde se tam vzal ten dentista.“

„Prostě smůla jako trám,“ řekl Jake. „Já toho mezkaře nezastřelil. Střelil jsem, ale vedle; nicméně chlap se lek a utek. Bohužel jsem střílel tou bizonkou. Saloon, kde jsme seděli, byl z tenkých prken. Pro půlpalcovou kulku je prkno jako papír.“

„Dentista taky,“ podotkl Augustus. „I kdybys na něho vystřelil shora, očekával bych, že mu kulka vylítne podešví.“

Call potřásl hlavou – na co všechno ten Augustus nepřijde. „Tak kde se tam vzal ten zubař?“ zeptal se.

„Šel po protější straně ulice,“ řekl Jake. „A to ji prosím mají ve městě dlouhou a pořádně širokou.“

„Jak se zdá, ne dost,“ podotkl Call.

„To jo,“ řekl Jake. „Jdeme ke dveřím, abychom viděli toho mezkaře pelášit, a co nevidíme? Padesát yardů od nás leží na zemi ten dentista, tuhej. Nachomejt se přesně na tom chybným místě.“

„To samý proved jednou Pea,“ zavzpomínal Augustus. „Pamatuješ se, Woodrowe? Nahoře ve Wichitě? Pea střelil po vlkovi, netrefil se, kulka přeletěla kopec a zabila jednoho z našich koní.“

„To nezapomenu,“ řekl Call. „Zabila Billa. Toho koně nepřestanu litovat.“

„Přirozeně jsme nedokázali přesvědčit Peaho, že je to jeho dílo,“ řekl Augustus. „Nechápe, co je to trajektorie střely.“

„Zato já to chápu,“ řekl Jake. „Kdekdo ve městě měl toho dentistu v oblibě.“

„Ale jdi, Jakeu, nepovídej,“ řekl Augustus. „Dentisty přece nikdo nemá rád.“

„Tenhle byl místním starostou,“ řekl Jake.

„Ale bylo to neúmyslné zabití,“ ujistil se Call.

„To bylo, jenže já jsem karbaník,“ řekl Jake. „V Arkansasu si všichni hrozně zakládají na své řádnosti. Dentistův bratr dělá šerifa a někdo mu napovídal, že jsem pistolník. Týden před tou nehodou mě vyzval, abych se klidil.“

Call vzdychl. Celý ten pistolnický věhlas opatřila Jakeovi jedna šťastná rána, která se mu podařila zamlada, když byl ještě mezi hraničáři nováček. Směšné, jak někomu jeden výstřel stačí zajistit reputaci nadosmrti. Jake se tenkrát lekl a střelil od boku na mexického banditu, který se proti oddílu hnal tryskem. Podle Callovy domněnky, kterou Augustus sdílel, Jake nejspíš vůbec nestřílel na banditu, nýbrž na koně v naději, že zvíře v pádu strhne jezdce a lehce ho pochroumá. Jenže střílel od boku – naslepo, navíc se sluncem v očích – a strefil se lotrovi rovnou do ohryzku, trefa, jaká se člověku obvykle podaří nanejvýš jednou za život.

Naštěstí pro Jakea většina těch, kdo ten zásah viděli, byli taky zelenáči a neuvědomili si, jaká je to náhoda. Ti z nich, kterým se podařilo přežít a dospět, roznesli ten kousek po celém západě, takže se od Mexika po Kanadu sotva našel chlap, který by neslyšel, jak jistou mušku má Jake Spoon, ačkoli ti, kdo s ním bojovali pár let bok po boku, dobře věděli, že Jake pistolí střílí žalostně a puškou nanejvýš průměrně.

Ta nezasloužená pověst působila Callovi a Augustovi odjakživa starosti, ale Jake měl štěstí i nadále a tolik pitomců, co by považovali souboj na pistole za vrchol potěšení, kolem zase nebylo, a tak se Jakeovi podařilo obstát. Byla to ironie osudu, že výstřel, který mu nakonec způsobil průšvih, byl stejně náhodný jako výstřel, který ho proslavil.

„Jak ses zbavil šerifa?“ zeptal se Call.

„Když se to stalo, byl pryč,“ řekl Jake. „Jel do Missouri podat svědectví v procesu s nějakými bandity, co přepadávají dostavníky. Ani nevím, jestli se už vrátil do Fort Smith.“

„Kvůli nešťastné náhodě by tě nemohli pověsit ani v Arkansasu,“ mínil Call.

„Jsem sice hazardní hráč,“ řekl Jake, „ale tohle jsem neriskoval. Odešel jsem zadním vchodem a ujel jsem a doufám, že July nebude mít čas se za mnou pustit.“

„July je ten šerif?“ zeptal se Gus.

„Jo, July Johnson,“ pokýval hlavou Jake. „Mladej, ale houževnatej. Jen doufám, že nebude mít čas.“

„Nechápu, proč muž zákona potřebuje mít bratra dentistu,“ pronesl dost nepřítomně Augustus.

„Když ti dal výhost, měl jsi jít,“ řekl Call. „Fort Smith není jediný město na světě.“

„Jake tam jistě měl nějakou děvku,“ mrkl Augustus. „To už je tak jeho zvyk.“

„Jak ty do jednoho vidíš, Gusi,“ řekl Jake.

Všichni na chvilku zmlkli, zatímco se Jake zamyšleně dloubal v zubech přiříznutou sirkou. Bolivar chrápal na stoličce.

„Měl jsem se sebrat a jít, Calle,“ řekl Jake omluvně. „Ale Fort Smith je pěkný město. Leží na řece a já mám rád místa, kde proudí řeka. Je tam plno sumců. A sumci, to je pane lahůdka!“

„Rád bych viděl tu rybu, která by mě zdržela na místě, kde mě nechtějí,“ řekl Call. Jake měl vždycky po ruce nějakou omluvu.

„Šerifa to určitě dojme, až mu to povíme,“ řekl Augustus. „Třeba tě před popravou vezme na ryby.“

Jake nereagoval. Patřilo to k věci: Gus si zavtipkuje a potom mu s Callem pořádně vyčiní. Tak to chodilo vždycky, když něco nadrobil. Ale bez ohledu na množství zabitých dentistů zůstanou Call a Gus jeho compañeros. Call a Gus sice svého času taky zastupovali právo, ale nedrželi se vždycky litery zákona a nepoklonkovali ramenům spravedlnosti. Nedovolí nějakému neopeřenému šerifovi, aby ho zhaftl a pověsil kvůli nešťastné náhodě. Kdyby se tu někdy ukázal – i když je to málo pravděpodobné –, hoši by se ho zastali a July Johnson by odjel s nepořízenou.

Vstal a šel ke dveřím, aby se podíval na rozpálené prašné městečko.

„Ani jsem moc nedoufal, že vás tu ještě najdu, hoši,“ řekl. „Myslel jsem, že už budete mít dávno někde velký ranč. Todle městečko bylo ubohý, než jsem odtud vypad, a teď, jak to tak vidím, stojí za starou belu. Zůstal tu ještě někdo známý?“

„Xavier a Pyskáč,“ řekl Augustus. „Thérèse se naštěstí zabila. Bude tu ještě pár dalších, ale už nevím, kdo to je. Tom Bynum je pryč.“

„Ani se nedivím,“ řekl Jake. „Nad blázny, jako je Tom Bynum, Pánbůh drží ruku.“

„Co víš o Kláře?“ zeptal se Augustus. „Mám za to, žes ji při svém bloudění světem navštívil. Tak co, nezašel jsi k ní náhodou na večeři, neviňátko?“

Call vstal. Už věděl, proč se Jake vrátil; nepromarní přece den posloucháním jeho tlachů o tom, kde všude byl a co viděl. Hlavně nechtěl nic slyšet o Kláře Allenové. Řečí o Kláře se už naposlouchal ažaž v dobách, kdy se ti dva o ni ucházeli. Ulevilo se mu, když se vdala, protože si myslel, že ji nebude mít věčně na talíři, ale spletl se a poslouchat Augustovo lkaní bylo skoro horší, než když se o ni ti dva prali. Sotva se Jake vrátil, začne to znovu, třebaže od té doby, co se Klára Allenová vdala a odjela, už uteklo plných patnáct let.

Deets vstal spolu s kapitánem, hotov k dílu. Při jídle neřekl ani slovo, ale očividně byl hrdý na to, že první viděl Jakea on.

„No, není žádný svátek,“ řekl Call. „Máme co dělat. Půjdeme se s Deetsem kouknout, jestli nemůžeme těm hochům s něčím píchnout.“

„Newt mě překvapil,“ řekl Jake. „Pořád jsem ho viděl jako prcka. A co dělá Maggie?“

„Už několik let je mrtvá,“ řekl Augustus. „Umřela, sotva jsi zmizel za kopečky.“

„Fíha,“ podivil se Jake. „Tak to s vámi Newt žije už tolik let?“

Rozhostilo se dlouhé ticho, které nevadilo jedině Augustovi. Deetsovi vadilo natolik, že předešel kapitána a vyšel ven.

„Jo, už je to tak, Jakeu,“ řekl Augustus. „Je u nás vod tý doby, co Maggie umřela.“

„Fíha,“ zopakoval Jake ještě jednou.

„Zachovali jsme se jen jako dobří křesťané,“ řekl Augustus. „Když jsme se ho ujali, myslím. Koneckonců jeden z vás, kamarádi, je nejspíš jeho tatík.“

Call si zprudka nasadil klobouk, uchopil pušku a nechal je jejich řečem.

7

Jake Spoon se ze dveří nízkého stavení díval, jak Call a Deets míří ke stodole. Od chvíle, kdy vyhlédl ze dveří saloonu a uviděl v blátě na druhé straně fortsmithské hlavní ulice ležet mrtvého, se nemohl dočkat, až bude doma, ale když je teď doma, vzpomněl si, jak horká tu bývala půda, když Call zrovna nebyl v náladě.

„Deetsovy gatě jsou vážně unikum,“ podotkl mírně. „Se mi zdá, že se dřív strojil líp.“

Augustus se uchechtl. „Ba ne, hůř, prosím tě, ten svůj beraní kabát nosil dobrejch patnáct let. Kdo se k němu přiblížil na pět kroků, nadílku blech měl jistou. Kvůli tomu kožichu musel spávat ve stodole. Nejsem cimprlich, ale blechy fakt nemusím.“

„Kam se poděl?“ zeptal se Jake.

„Spálil jsem mu ho,“ přiznal Augustus. „Jednou v létě, když byli Deets a Call pryč. Namluvil jsem mu, že ho ukradl jeden lovec bizonů. Deets se málem za chlapem pustil, ale rozmluvil jsem mu to.“

„Konečně byl to jeho kožich,“ řekl Jake. „Nedivím se mu.“

„Vždyť ho nepotřeboval!“ řekl Augustus. „Copak je tady nějaká zima? Deets k němu přilnul jen proto, že ho nosil tak dlouho. Pamatuješ se ještě, jak jsme k němu přišli? Byl jsi u toho?“

„Dost možná, ale nepamatuju se,“ řekl Jake a zapálil si.

„Ten kožich jsme našli v opuštěným srubu na horním Brazos,“ řekl Augustus. „Osadníci ho tam zřejmě nechali, protože byl moc těžký. Vážil tolik co pořádná bachyně. Taky proto ho Call dal Deetsovi. Nikdo jiný nebyl tak statný, aby takovou tíži mohl nosit celý den. Ty se na to nepamatuješ, Jakeu? Stalo se to tenkrát po tý potyčce u Fort Phantom Hill.“

„Na potyčku si vzpomínám, ale zbytek mám nějak v mlze,“ řekl Jake. „Tak se mi zdá, že vy hoši neděláte nic jinýho, než vysedáváte a vykládáte si vo starejch časech. Na to já jsem moc mladej, Gusi. Já si chci v životě ještě něco užít.“

Pamatoval si zejména, jaká v něm bývala malá dušička, pokaždé když přebrodili Brazos, jelikož jich v oddíle bylo nejvíc deset nebo dvanáct a klidně se dalo předpokládat, že narazí na stovku Komančů nebo Kiowů. Býval by s radostí od hraničářů pláchl, kdyby věděl, jak to udělat a neshodit se, ale na nic nepřišel. Nakonec šťastně přečkal dvanáct potyček s indiány a plno přestřelek s bandity, jen aby se octl v bryndě ve Fort Smith v Arkansasu, městečku, nad které si člověk sotva může představit koutek bezpečnější.

Jen byl zpátky, hned ho sklíčila zpráva o Maggie: vždycky vyhrožovala, že umře, jestli ji opustí. Přirozeně to považoval za plané hrozby, slzavé plky, jakými se ženské vždycky snaží jednoho zadržet. A Jake se takových řečiček něco naposlouchal po celé délce stezky, od San Antonia a Fort Worth přes Abilene a Dodge do Ogallaly a Miles City; bral to za divadýlko kurev, které dělají, že jsou zamilovaný. Jenže Maggie opravdu umřela, zatímco on počítal, že svou živnost pouze přestěhuje o město dál. Při té zvěsti se v něm ozvaly výčitky svědomí, ačkoli – pokud věděl – ublížil Maggie víc Call než on.

„Hele, Jakeu, ještě jsi mi nepověděl o Kláře,“ řekl Augustus. „Jestli jsi s ní mluvil, rád bych o tom slyšel, i když ti každou minutu závidím.“

„Nemáš mi co závidět,“ řekl Jake. „Zahlíd jsem ji jenom na okamžik před krámem v Ogallale. Ten zatracenej Bob byl s ní, takže všechno, nač jsem se zmohl, bylo nadzvednout klobouk a říct dobrýtro.“

„Sakra, Jakeu, to jsem nemyslel, že máš tak malou kuráž,“ zaryl si Augustus. „Žijou v Nebrasce, ne?“

„Jo, v North Platte,“ potvrdil Jake. „Von je největší koňák v celým Teritoriu. Armáda vod něho bere většinu koní, a že tam je panečku pěkná armáda a spotřeba koní veliká! Hádám, že bude hezky zazobanej.“

„A co dětičky, mají?“ zeptal se Augustus.

„Myslím dvě dcerky,“ odpověděl Jake. „Chlapci jí prý umřeli, pokud jsem slyšel, Bob nebyl dvakrát vlídnej – ani k večeři mě nepozvali.“

„I taková hlava dubová jako Bob má dost rozumu, aby chlápka, jako jsi ty, nepouštěl do Klářiny blízkosti,“ řekl Augustus. „Jak vypadala?“

„Klára?“ zopakoval Jake. „Už nebyla tak hezká jako kdysi.“

„Život v Nebrasce bude asi tvrdej,“ hádal Gus.

Oba se na pár minut odmlčeli. Podle Jakea to byla od Guse neomalenost vyptávat se na ženu, ke které on, Jake, ztratil veškerou náklonnost, jakmile mu ukázala dveře a vdala se za obrovského nedovtipného koňského handlíře z Kentucky. Kdyby mu ji přebral Gus, nebylo by ho to tak ranilo, poněvadž Gus se Kláře dvořil dřív, než ji poznal on.

Augustus také ucítil v srdci škubnutí – hlavně ho pálilo, že Jake Kláru viděl na vlastní oči, kdežto on se musí spokojovat tu a tam s útržkem klípku. V šestnácti byla tak hezká, až se tajil dech, a k tomu bystrá – a kurážná, jak se brzy ukázalo, když při velkém indiánském nájezdu v šestapadesátým, který v těchhle končinách patřil k nejhorším, přišla o rodiče. Klára byla tenkrát v penzionátě v San Antoniu, ale rychle se vrátila do Austinu a ujala se krámu, který rodiče založili – indiáni se pokusili sklad podpálit, ale bůhví proč nechytl.

Augustus měl dojem, že ten rok by ji mohl získat, ale naneštěstí byl tenkrát podruhé ženatý, a než jeho manželka zemřela, osamostatnila se Klára natolik, že dobýt ji už nebylo nic lehkého.

Bylo to nad jeho síly, jak se posléze ukázalo. Nechtěla ho a Jakea taky ne a vzala si nakonec Boba Allena, hromotluka, který nedovedl ani dveřmi projít, aby si neudělal bouli na hlavě. Brzy spolu odjeli na sever a od té doby špicoval Augustus uši, jestli se nedozví, že Klára ovdověla – nepřál Kláře nic zlého, ale obchodovat s koňmi na indiánském území bylo ošidné řemeslo. Kdyby náhodou Bob předčasně skonal – jak se stalo už mnoha lepším mužům –, chtěl jeho vdově nabídnout pomoc jako první.

„Ten Bob Allen má ale štěstí,“ řekl. „Znal jsem plno koňskejch handlířů, co vydrželi sotva rok.“

„Copak vy s koňma neobchodujete?“ řekl Jake. „Nějak jste se tu, hoši, zakopali. Už dávno jste se měli pustit na sever. Na severu má člověk ještě spoustu příležitostí.“

„Dost možná, Jakeu, ale ty jsi tam našel jenom příležitost ubezdušit zubaře,“ vrátil mu to hned Augustus. „Aspoň jsme nespáchali žádný komický zločin.“

Jake se usmál. „Máš něco k pití? Anebo tu jen tak celý den trčíš s vyschlým hrdlem?“

„Pije, a jak!“ ozval se náhle procitlý Bolivar.

Augustus vstal. „Trošku se projdeme,“ řekl a protáhl si údy. „Tady dědek nemá rád, když se mu lidi povalujou v kuchyni přesčas.“

Vykročili do horkého rána. Obloha už zbělala. Bolivar si vzal z hraničky palivového dříví na verandě laso ze surové kůže a vyšel taky. Dívali se, jak mizí v křoví s lanem v ruce.

„Ten starý pistolero není zrovna zdvořilý,“ řekl Jake. „Kam kráčí s tím lasem?“

„Neptal jsem se ho,“ houkl přes rameno Gus. Vešel do chladírny, která byla projednou bez chřestýšů. Pobaveně si představil, jak se Call naštve, až se v poledne vrátí a najde je oba pod obraz. Podal kameninovou lahev Jakeovi, jelikož byl host. Jake nádobu odzátkoval a umírněně si lokl.

„Teď ještě kapku stínu, abychom si mohli popít v chládku, a bylo by nám hej,“ olízl si rty Jake. „V tomdle zapadákově asi sotva bude k dispozici nějaká veselá žínka, co?“

„Ty seš ale číslo,“ dloubl ho pěstí Augustus a převzal lahev. „To nemáš jiný starosti?“

„Starosti nestarosti, na tohle mám čas vždycky,“ mínil Jake.

Dřepli si do stínu chladírny a opřeli se zády o adobu, ještě chladnou na té straně, kam nepražilo slunce. Augustus nepovažoval za nutné pohovořit o Loreně, věděl, že ji tak jako tak Jake brzy objeví a do týdne si ji otočí kolem prstu. Při myšlence na smůlu Poma Boggetta mu cukl koutek, protože Jakeův návrat zaručeně zvrátí každou naději, kterou snad ten chlapec má. Pom se zbytečně moří s krumpáčem, neboť v umění probouzet v ženách lásku neměl Jake sobě rovna. Z jeho velkých očí všechny vyčetly, že bez nich bude ztracený, a ještě se nenašla žádná, která by si chtěla vzít na svědomí jeho trpký konec, kdyby ho poslala o dům dál.

Zatímco dřepěli za chladírnou, čmuchala prasata kolem domu a pátrala po něčem k snědku. Ale na dvoře nebylo ani saranče. Zastavila se a minutku nehnutě hleděla na Augusta.

„Mazejte dolů k saloonu,“ houkl na ně. „Třeba tam najdete Pyskáčovu buřinku.“

„Lidi, co chovaj prasata, jsou vobyčejný dacani,“ řekl Jake. „Divím se vám, Callovi a tobě. Když jste přestali střežit osadníky, myslel jsem, že se vrhnete na dobytek.“

„Já zase myslel, že se z tebe stane majitel železnice, nebo aspoň hanbince. Jak vidno, oba jsme se zklamali.“

„Třeba nemám ani vindru, ale s prasaty se ještě nebavím,“ pošoupl si Jake klobouk do čela.

Teď, když byl zase doma a mezi svými, padla na něj dřímota. Ještě si dopřál pár doušků a rýpnutí, pak se natáhl těsně k chladírně, tak aby zůstal co nejdéle ve stínu. Zvedl loket, aby se ještě jednou napil z lahve.

„Jak to, že tě Call nechá takhle lelkovat a popíjet?“ zeptal se.

„Call není můj pán,“ řekl Augustus. „Když piju, nemá mi co zakazovat.“

Jake se zadíval přes strupaté pastviny. Tu a tam byly trsy trávy, ale většinou vypadala půda jako z křemene. Vlny horka z ní stoupaly jako kouř z petrolejky. Ve směru jeho pohledu se cosi hnulo. Na okamžik si myslel, že vidí pod chaparralovým keřem nějaké divné hnědé zvíře. Když se podíval líp, uviděl, že je to holá zadnice toho mexického dědka.

„Sakra. Proč chodí srát s lasem?“ nešlo Jakeovi do hlavy. „Kde jste k tomu parchantovi umaštěnýmu přišli?“

„Zřídili jsme útulek pro kriminálníky na odpočinku,“ řekl Augustus. „Jestli hodláš jít do penze, bylo by tu pro tebe místo.“

„Zatraceně, už jsem zapomněl, jak šeredný je tu kraj,“ prohodil Jake. „Kdyby se dalo kšeftovat s hadím masem, tak by se tady třeba dalo i zbohatnout.“

Položil si klobouk na obličej a takřka vzápětí začal pochrupovat. Augustus vrátil kameninovou lahev do chladírny. Napadlo ho, že by měl Jakeovy siesty využít k návštěvě Lorie, než propadne Jakeovu kouzlu, protože potom ji Jake nejspíš požádá, aby svou profesionální činnost na čas přerušila.

Augustus bral tuto vyhlídku filozoficky, věděl ze zkušenosti, že styky mužů se ženami mívají přestávky, začasté mnohem delší, než jaké dokázal způsobit Jake Spoon.

Nechal Jakea spát a loudal se korytem Hat Creeku. Když míjel výběhy, zahlédl Poma točit rumpálem, aby vytáhl ze studny velké vědro hlíny. Call byl ve výběhu a měl v práci Čertici. Přivázal ji ke kůlu a ovíval podsedlovou dekou. Pom byl zalitý potem, jako by zrovna vylezl z napajedla. Propotil i pentli na klobouku, dokonce i svůj opasek.

„Pome, seš mokrý jako myš,“ křikl na něj, „kdyby tu byla nějaká studna, myslel bych, žes do ní spadl.“

„Kdyby se pot dal pít, nepotřebovali byste na ranči žádnou studnu,“ křikl v odpověď Pom a Augustovi se zdálo, že postřehl v jeho hlase jistou příkrost.

„Tak to nesmíš brát, Pome,“ řekl. „Touhle lopatou si zakládáš na slávu nebeskou.“

„Čert vem nebe,“ odplivl si Pom.

Augustus se usmál. „V bibli stojí, že se máme lopotit v potu tváře,“ řekl. „A ty se potíš dokonce i sponou na opasku, synu. To budeš mít u kůrů andělských k dobru.“

Pom na poznámku nereagoval, ale v duchu trpce litoval, že se bláhově uvázal k dílu tak potupnému. Augustus se na něho cenil, jako by nebylo nic veselejšího než pohled na člověka odshora dolů zlitého potem.

„Měl bych vás skopnout dolů,“ reptal Pom. „Nedostat od vás ty prachy, měl bych už za sebou polovičku cesty do Matagordy.“

Augustus došel k plotu, aby se podíval na Callovu práci s klisnou. Zrovna se na ni chystal hodit sedlo. Byla uvázaná nakrátko, ale pořád po něm točila oči pro případ, že by náhodou polevil v pozornosti.

„Potřebovala by klapky na oči,“ zahulákal Augustus, „to bys moh vědět.“

„Ale já nechci, aby měla klapky na očích,“ řekl Call.

„Kdyby měla klapky na očích, třeba by se příště zakousla do kůlu místo do tebe,“ nedal si Gus pokoj.

Call donutil kobylu přijmout pokrývku a zvedl sedlo. Čertice byla uvázaná nakrátko, takže ho nemohla kousnout, ale zadní nohy měla volné. Držel se jí těsně u plecí a chystal se spustit sedlo. Kobyla se ohnala bližší zadní nohou. Nezasáhla ho, ale nakopla sedlo a málem mu je vyrazila z rukou. Držel se pořád těsně u plecí a srovnal sedlo zase do správné polohy.

„Pamatuješ se, jak tenkrát tomu chlápkovi ukousl kůň všechny prsty na levý noze?“ řekl Augustus. „Jmenoval se Harwell. Přihlásil se do armády a padl u Vicksburgu. Co přišel vo ty prsty, už stejně jako honák za moc nestál. Ovšem ten kůň, co mu je ukous, měl kebuli jako slon. Kobylka, jako je tahle, by ti sotva dokázala ucvaknout všech pět prstů na jedno kousnutí.“

Call spustil na hřbet sedlo. Jakmile se třmeny dotkly břicha, vzepjala se klisna, jak mohla, sedlo odletělo obloukem a dosedlo na zem tak dvacet stop daleko. Augustus se halasně rozesmál. Call odešel do stodoly a vrátil se s krátkým lanem spleteným z usně.

„Jestli potřebuješ pomoc, stačí říct,“ nabídl se Augustus.

„Ne, od tebe žádnou pomoc nechci,“ odsekl Call.

„Calle, ty nadosmrti nedostaneš rozum,“ zkusil to Augustus tatíkovsky. „Na světě je spousta mírnejch koní. Proč člověk jako ty plýtvá časem a silami na klisnu, která musí mít svázaný přední nohy a klapky na očích, abys na ni dokázal jen položit sedlo?“

Call ho ignoroval. Za chvilku zvedla klisna zkusmo bližší zadní nohu s úmyslem nakopnout všechno, co bude na dosah. Call chytil nohu do nachystané smyčky a laso uvázal k sloupu, čímž zůstala kobyla jen na třech a nemohla kopat, pokud nechtěla upadnout. Pozorovala Calla koutkem oka, trošku se třásla rozhořčením, ale osedlat se nechala.

„Proč ji neprodáš Jakeovi?“ zeptal se Augustus. „Pokud ho neoběsí, třeba ji vycvičí na mimochodníka.“

Call opustil osedlanou, uvázanou a na třech nohou stojící klisnu a přešel k plotu, aby si zakouřil a nechal kobyle čas rozvážit situaci.

„Kde je Jake?“ zeptal se.

„Spinká,“ řekl Augustus. „Musí být pořádně uondaný.“

„Vůbec se nezměnil,“ řekl Call. „Ani o chlup.“

Augustus se zasmál. „Ty tak můžeš mluvit,“ řekl. „Kdy ty ses naposledy změnil? To muselo bejt, ještě než jsme se potkali, a to je už třicet let.“

„Koukni se na ni, jak nás pozoruje,“ přimhouřil oči Call.

Klisna je opravdu bedlivě pozorovala, dokonce i uši k nim měla nastražené.

„Nebral bych to jako lichotku,“ varoval Augustus. „Nedělá to z lásky k tobě.“

„Mluv si, co chceš,“ řekl Call, „inteligentnější klisnu jsem ještě neviděl.“

Augustus se znovu rozesmál. „Tak to je tvoje, viď? Inteligence! Ty a já se na věci díváme opačně. Před inteligentními bytostmi se člověk musí mít na pozoru. Lhostejno, jestli to jsou koně nebo ženy nebo indiáni nebo já nevím co. Už dávno jsem se naučil, že hloupost má něco do sebe. Zabedněný kůň možná občas šlápne do výmolu, ale aspoň se k němu můžeš otočit zády beze strachu, že tě vykopne na onen svět.“

„Mám radši koně, co neškobrtají,“ uzavřel tohle téma Call. „Myslíš, že po Jakeovi vážně jdou?“

„Těžko říct,“ nakrabatil čelo Augustus. „Jake byl vždycky lekavý. Nikdo neviděl tolik indiánů, co se změnili v šalvějový keř, jako on.“

„Mrtvý dentista není šalvějový keř.“

„Pozor – v tomhle případě je neznámou v rovnici ten šerif,“ řekl Gus. „Třeba neměl bratra rád. Třeba ho nějaký desperát zastřelí dřív, než se vydá za Jakem. Třeba se cestou ztratí a skončí ve Washingtonu. Ale taky se tu třeba ukáže hned zítra a všem nám dá zabrat. Na to bych nesázel.“

Na okamžik zmlkli, bylo slyšet jen vrzání rumpálu, jak se Pom pachtil s dalším vědrem suti.

„Co kdybychom se pustili na sever, co tomu říkáš?“ překvapil Call Augusta otázkou.

„Nic,“ řekl Augustus. „Nikdy jsem o tom neuvažoval, a pokud vím, ty taky ne. Opravdu si myslím, že jsme na nějaký dlouhý zápolení s indiány už trochu starý páprdi.“

„Tohle nebude nic vážnýho,“ řekl Call. „Slyšel jsi Jakea. Děje se tam to samé, co tady u nás. Indiáni budou brzy vyřízení. A Jake má čuch na slibnou končinu. Zní to, jako by tam byl pro dobytkáře ráj.“

„Chyba lávky, zní to, jako že je tam pěkná divočina,“ viděl to opačně Augustus. „Vždyť tam nejsou ani pořádný domy na přespání. Už jsem se dost naspal na holý zemi. Teď vítám trošku civilizace. Nemusím mít koncertní sály ani tramvaje, ale fakt ocením slušnou postel a střechu nad hlavou.“

„Povídal, že se tam dá nadělat jmění,“ řekl Call. „A má to logiku. Někdo tam musí udělat pořádek a zabrat půdu. Představ si, že tam budeme první. Pak by sis mohl koupit postelí třeba čtyřicet.“

Augusta překvapovalo nejen to, co Call navrhuje, ale i jak to říká. Už léta bral Call život, jako by ho měl v podstatě za sebou. Call nikdy neviděl moc důvodů, proč by se měl radovat ze života, zato odjakživa znal svůj cíl. Jeho cílem bylo udělat, co je třeba, a to, co bylo zapotřebí, bylo prosté, i když ne snadné. Texaští osadníci potřebovali ochranu na severu před indiány, na jihu před bandity. Jakožto hraničář měl Call zaměstnání, které mu vyhovovalo, a plnil svůj úkol s elánem, který by u jiného člověka vypadal jako štěstí.

Ale zaměstnání posléze ztratilo smysl. Na jihu se z něho stala hlavně ochrana stád boháčů, jako byl kapitán King nebo Šanghaj Pierce, kteří měli jeden jak druhý dobytka víc, než může smrtelník potřebovat. Na severu převzala boj proti Komančům od hraničářů armáda a už s ním byla skoro hotová. Call a on neměli žádnou armádní hodnost ani výcvik, byli proto vojákům solí v očích; jakmile byla po celé severozápadní hranici zřízena síť pevností, zjistili volně pojíždějící hraničáři, že věčně buď překážejí vojákům, anebo vojáci překážejí jim. Když vypukla občanská válka, zavolal si je sám guvernér a požádal je, aby se nehlásili k dobrovolníkům – že teď, když tolik mužů odešlo, musí na pořádek v pohraničí dohlížet aspoň jeden spolehlivý oddíl hraničářů.

Tenhle úkol je přivedl do Osamělé holubice. Po válce rozkvetl obchod s dobytkem: jihotexaští velkostatkáři o překot houfovali stáda a hnali pak dobytek na sever do Kansasu, kde začínala železnice. Když dobytek vystřídal vysokou a buš se začala hemžit honáky a dobytkáři, nechali konečně s Callem hraničaření. Byla hračka podniknout čas od času výlet za řeku, přihnat pár set kusů hovězího a prodat je dobytkářům, pěkně zlenivělým na to, aby si pro kravičky došli do Mexika sami. Dařilo se jim dobře v malém měřítku. Na kontě v San Antoniu měli dost, aby se mohli považovat za bohaté, kdyby je toto zjištění zajímalo. Jenže oni o tom neuvažovali; Augustus věděl, že v životě, jaký vedou, Calla nic zvlášť nezajímá. Mají dost peněz, aby mohli přikoupit pozemky, ale nekoupili ani akr, ačkoli se ještě pořád půda dala získat neuvěřitelně lacino.

Zřejmě vedli kočovný život příliš dlouho, soudil Augustus, když o tom přemítal. Patřili na koňské hřbety, a ne do města, v tom byli podobnější Komančům, než by Call kdy připustil. Žili v Osamělé holubici skoro deset let, a přece majeteček, který za tu dobu v domě shromáždili, byl tak bezcenný, že by nikdo z nich nelitoval vyšvihnout se do sedla a všechno opustit.

Ostatně Augustus měl dojem, že si oba vždycky představovali, že právě tak to bude. Nepatřili k bratrstvu usedlíků, on a Call. Hovořili občas o tom, že se vydají na západ od Pecos a třeba tam zase budou hraničařit, ale v této oblasti se zatím opovážili usedlíci dráždit Apače jen vzácně, a tak tam ještě žádná ostraha nebyla potřebná.

Augustus nečekal, že Callovi postačí nadosmrti krást Mexikánům dobytek, ale nečekal taky, že se Call zničehonic rozhodne vyrazit do Montany. Očividně mu ta vize učarovala.

„Víš co, Calle?“ řekl Augustus. „Ty a Deets a Pea Eye se vypravíte do Montany, postavíte tam pěkný srub s velkým krbem a aspoň jednou postelí, aby na mě čekala, než přijdu. Potom vyženete zbytek Čejenů a Černonožců a zpupné Siouxe všeho druhu. Až s tím budete hotovi, shromáždíme já, Jake a Newt stádo a sejdeme se na Powder River.“

Call vypadal takřka pobaveně. „Rád bych viděl to stádo, s kterým byste tam ty a Jake doputovali. Leda tak se stádem kurev.“

„Určitě by to bylo požehnání, kdyby se nám jich podařilo dát pár do kupy a dovést je tam,“ řekl Augustus. „Na celém Teritoriu hádám nebude jediná slušná ženská.“

Vtom ho napadlo, že cestou do Montany nutně musí překročit Platte River. A u Platte River přece žije Klára. Jeho by k večeři pozvala, i kdyby se Bob Allen mračil, už jen proto, aby se pochlubila dcerkami. Třeba jsou Jakeovy zprávy zastaralé. Třeba od té doby, co tamtudy Jake projel, Klára od manžela utekla. Tak nebo tak, občas je třeba, aby manželé pohlédli pravdě do očí, byť jen do té míry, že s nimi k rodinnému stolu usedne k jídlu někdejší sok. Tyto úvahy postavily Callův záměr do příznivějšího světla.

„Jak daleko je to asi do Montany, co myslíš, Calle?“ zeptal se.

Call se zadíval na sever přes prašnou rovinu, jako by v duchu odhadoval rozlohu těch plání sahajících dál, než kdo kdy slyšel, dál, než vykládají muži u ohně, mimo každou zkušenost a známost těch, které znal. Jake se ráno zmínil o Milk River, o které ještě Call neslyšel. Znal kraj, který znal, a nikdy nezabloudil, jenže jeho končiny končily řekou Arkansas. Znal muže, pro které končil svět dál – u Yellowstonu. Ale nikdo, ani Kit Carson, s kterým se dvakrát sešel, nemluvil o tom, co leží dál na sever.

Potom mu v paměti vytanul tábor u řeky Brazos, kde s nimi seděl u ohně jeden armádní kapitán; s ním byl delavarský průzkumník, který došel dál než každý, koho Call znal, až k pramenům Missouri.

„Pamatuješ se na Černýho medvěda, Gusi?“ zeptal se. „Ten by věděl, jak je to daleko.“

„Aby ne,“ vybavil si Augustus. „Vždycky mi bylo hádankou, jak mohl ten cvrček indiánská přejít takový lán země.“

„Tvrdil, že z Columbie došel až k Rio Grande,“ řekl Call. „Tomu říkám vidět kus světa.“

„To víš, byl to indián,“ řekl Augustus. „Nemusel objíždět hranice a zavádět zákon a pořádek, aby se bankéři a kazatelé neměli čeho bát. Proto tě to tak láká do Montany. Toužíš dalším pár bankám zajistit pohodlné bydlo.“

„Nepopichuj!“ napomenul ho Call. „Nejsem žádný bankéř.“

„To ne, ale nejednomu bankéři jsi prokázal dobré služby,“ osvětlil Augustus. „To jsme vykonali, abys věděl. Zlikvidovali jsme zatracený indiány, aby neobtěžovali bankéře.“

„Neobtěžovali jen bankéře,“ upřesnil Call.

„To je fakt: obtěžovali právníky, doktory, novináře a cesťáky všeho druhu,“ vyjmenoval Augustus postižené.

„Nemluvě o ženách a dětech,“ řekl Call. „A nemluvě taky o obyčejných osadnících.“

„Ale jdi, ženy a děti a osadníci jsou jenom kanónenfutr pro advokáty a bankéře,“ nastavil Gus zrcadlo realitě. „Jsou v plánu. Jakmile jich indiáni pobijí dostatečný počet, zdvihne se potřebná vlna obecného rozhořčení a hurá na indiány. Když se ti ničemové nepřestanou vracet, ujme se akce armáda a vytěsní je důkladněji. Konečně se armádě podaří zahnat divochy nadobro do nějaké rezervace a advokáti a bankéři dostanou zelenou a můžou odstartovat civilizaci. Každá jedna banka v Texasu by nám měla platit provizi za práci, kterou jsme odvedli. Bez našeho přičinění by ještě dnes všichni bankéři seděli na zadku doma v Georgii a jedli salát z líčidla a listů vodnice.“