Copyright © Jiří Fišar, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-957-6
ISBN mobi 978-80-7565-958-3

Úvodem

Hned v úvodu se musím přiznat, že nápad jet do Ameriky nepocházel z mojí hlavy. A ani z hlavy mé manželky Míši. Máme raději treky po horách než plahočení se obrovskými městy a upřednostňujeme výhledy z osamělých vrcholů před masovým turismem, kterým jsou pověstné některé přírodní parky v USA. S nápadem jet do Ameriky přišli naši dva synové Jirka a Ondra. Amerika byla pro ně už několik let velký a neutuchající sen. A tak vždy, když jsme se rozhodovali, kam vyrazit na rodinnou dovolenou, přišla na Ameriku řeč. S Míšou jsme dlouho vzdorovali. Ale protože zájem našich synů o tuto destinaci trval a sny, zejména ty dětské, se mají plnit, jednoho dne jsme zkrátka souhlasili.

Bylo nám jasné, že USA jsou obrovská země a že není v našich silách procestovat je celé během jediné návštěvy. Proto jsme začali shromažďovat informace, abychom se rozhodli, jakou část Států navštívit. Bylo fajn, že tentokrát nám v našem úsilí velkou měrou pomáhali i naši kluci. My s Míšou pročítali průvodce, Jirka s Ondrou brousili po internetu a společně jsme navštívili pár cestovatelských besed. Nakonec jsme se všichni shodli, že nejlepší bude, když se vypravíme na jihozápad a středozápad USA.

„Uvidíme Los Angeles, San Francisco, Las Vegas a San Diego!“ jásali kluci.

A my s Míšou zase plánovali návštěvu národních parků od Yosemite až po Yellowstone.

„Snad to s těmi davy nebude tak hrozné,“ ujišťovali jsme se a zároveň se těšili na přírodu, která nemá jinde na světě obdoby.

Dnes, když už jsme zase zpátky doma, musíme našim synům dát za pravdu. Byla to báječná cesta. Rozmanitá a pestrá. Vidět Ameriku rozhodně stojí za to!

Knížka, kterou držíte v ruce, je vyprávěním o naší cestě Spojenými státy. Při jejím psaní jsem si nekladl za cíl suplovat cestovní průvodce, nýbrž čtenáře pobavit, trochu i vzdělat a také inspirovat. Třeba k cestě do USA, anebo kamkoli jinam.

Ať se vám knížka líbí a šťastnou cestu!

Hlavně, aby nás tam pustili

Hned jak jsme mezi naše známé vypustili informaci, že se chystáme do Ameriky, jako by každý z nich chtěl k naší cestě přispět nějakou zkušeností (většinou zprostředkovanou) o tom, co tam vidět, na co si dát pozor a co rozhodně nedělat. Pestrou směsicí různých příběhů a zážitků známých a známých jejich známých se táhla zkušenost kohosi, kdo se vydal do Spojených států a úředník v příletové hale ho do země nevpustil. Důvody se podobaly. Nešťastník uvedl v imigračním dotazníku odpovědi, které se neslučují s pobytem v USA, při rozhovoru s imigračním úředníkem nevzbuzoval důvěru, nebo na všetečné otázky neodpověděl tím „správným“ způsobem.

Nejdříve jsme se těmto historkám smáli. Přeci i v Americe funguje něco jako selský rozum. Ale jak se blížil čas odletu, přes veškeré skutečnosti, které nás utvrzovaly v tom, že není důvod, aby na hranicích vznikly jakékoli problémy, rozhodl jsem se, že neponechám nic náhodě. Proto jsem svým synům ještě doma udílel nezbytné rady, jak se při pasové kontrole chovat, zbytečně raději nemluvit a hlavně nevtipkovat, protože náš český humor nemusí být pochopitelný všem na celém světě.

První kontrolu, která nás na cestě do Států čekala, jsme podstoupili ještě v Evropě – na londýnském Heathrow, kde jsme přestupovali na mezikontinentální let. Ujala se nás seriozně vyhlížející úřednice v tmavomodré uniformě. Začala kontrolovat cestovní pasy a já čekal, že se zeptá na některou z obligátních otázek: „Proč jedete do USA?“, „Co tam budete dělat?“, nebo „Kde tam budete bydlet?“ Místo toho se zeptala: „Odkud jste?“

Po pravdě jsem odpověděl a abych naplnil duchaplnou konverzaci nad otevřenými cestovními pasy naší rodiny s velkými nápisy „Czech Republic“, přátelsky jsem opáčil: „A odkud jste vy?“

V zápětí jsem věděl, že to byla chyba. Výraz úřednice se totiž nepochopitelně proměnil a její tvář barvy ebenového dřeva se zachmuřila. Neodpověděla mi a místo toho se znovu podívala do mého cestovního pasu a měřila si mě pohledem, jakým si celní úředník měří podezřelého desperáta, který musí mít něco za lubem.

Moje žena na mě mezitím zakoulela očima a já jen pokrčil rameny, protože svou otázkou jsem nic špatného nemyslel. Úřednice znovu prověřila mé nacionále v databázi Interpolu, pas mi beze slova vrátila a přezíravě k mé osobě pokynula dalšímu v řadě: „Next, please.“ (Další, prosím.)

Myslel jsem si, že tím kontrola skončila. Ale pletl jsem se. Přišlo pokračování. Můj konverzační přehmat odskákal starší syn. Jmenuje se totiž stejně jako já. Po krátkém čekání ho vybrali k podrobné kontrole zavazadla. Kromě toho mu udělali stěr rukou na přítomnost drog a střelného prachu a nechali očichat služebním vlčákem. Samozřejmě nic nenašli. Teprve pak jsme mohli pokračovat dál.

  

Cesta letadlem nebyla tak hrozná, jak jsme čekali, i když trvala jedenáct hodin. Zkoukli jsme dva, někdo čtyři filmy a trochu se i vyspali.

A pak … Amerika!

Letadlo dorolovalo k obřímu chobotu, který z letadla rychle vysál nás i všechny ostatní pasažery a vypustil do příletového prostoru.

Příletové haly na všech mezinárodních letištích připomínají Babylon. A to právě ve chvíli, kdy spadla věž a jazyky přítomných se popletly. Lidé se zmateně rozhlížejí, hledají cestu k východu a všichni brebentí svou mateřštinou. Jejich slova se vzájemně proplétají a skládají v nesrozumitelné věty, které nakonec vytvoří cizokrajnou mozaiku hlasů a zvuků, jež se v rytmu tisícovky kroků vznáší a pohupují nad vším tím lidským hemžením.

Nakonec se ale vždycky vytvoří proud, který člověka pohltí a odnese ho tím správným směrem k rotujícím pásovým dopravníkům, jež po chvíli čekání odkudsi z hlubin letištního Tartaru navrátí čekajícím jejich zavazadla. Cestovatel si oddychne, že nemusí řešit ztrátu věcí, shánět nové dárky a marnit čas nákupem nezbytného oblečení, a vyrazí vstříc zážitkům, které ho čekají za dveřmi letiště.

Než se ale za ně dostane, musí každý návštěvník projít letištní kontrolou, která je v různých zemích různá a liší se i v závislosti na tom, odkud dotyčný pochází. A v USA je tato procedura pověstná, jak jsem ostatně již zmínil na začátku kapitoly.

Zařadili jsme se do dlouhé fronty cizinců a spolu s ostatními začali na počítačových terminálech vyplňovat formuláře, které zjišťují všemožné skutečnosti o plánovaném pobytu dotyčného v USA: „Plánujete v USA teroristický útok?“, „Přišli jste před cestou do styku se zvířaty?“, nebo „Dovážíte nějaké jídlo do Spojených států?“

Když jsme se dostali k otázce jídla, na Míšině tváři se rozhostil neklid.

„My jsme nesnědli ty čtyři housky.“

„Ty máš housky?“ zeptal jsem se pobaveně.

„Jo! Kdyby byl cestou hlad,“ vysvětlovala starostlivě. „Co budeme dělat?“

„Do dotazníku napíšeme pravdu, že dovážíme jídlo.“

„Ale já nevím, jestli se sem pečivo může dovážet. Mají tu spoustu omezení.“

Pokrčil jsem rameny.

„Tati,“ zeptal se mě mladší syn s vážnou tváří. „Pošlou nás kvůli houskám domů?“

Neodpověděl jsem mu, protože kolem nás zrovna procházela celní úřednice, která radila pasažerům s vyplněním formuláře.

„Prosím vás,“ oslovil jsem ji, „máme čtyři housky. Musíme to vyplnit ve formuláři?“

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Uvedení nepravdivé skutečnosti ve formuláři může vést k nevpuštění do země.“ Pak se usmála a odešla radit dalším lidem.

Ve formuláři jsme tedy zaškrtli, že dovážíme jídlo, a vytiskli zprávu pro pasovou kontrolu. Na rozdíl od kartiček ostatních lidí, ta naše byla přeškrtnutá tlustou červenou čarou.

„Tati, co to znamená?“ ptal se pro změnu starší syn a ukazoval na červenou čáru na kartičce. „To nás fakt kvůli houskám nepustí do Ameriky?“

„To se vysvětlí, jen žádnou paniku,“ snažil jsem se uklidnit rozrušenou rodinu. Najednou manželka čapla pytlík s houskami a rozběhla se s ním na začátek fronty. Cestou ji zastavil úředník, zakroutil hlavou a poslal zpět.

„Chtěla jsem ty housky vyhodit, je tam odpadkový koš, ale prý už nic vyhodit nemůžu,“ řekla zdrceně svírajíc pytlík housek v ruce a upřela na mě zoufalý pohled.

„Mami, mám nápad,“ ozval se Jirka. „Ty housky prostě sníme.“

Téměř okamžitě jsme všichni dostali po jedné housce spolu s instrukcí: „Jezte!“

Synové poslušně začali žvýkat suché pečivo. S nechutí jsem se podíval na housku a pustil se také do jídla.

„Už tam budeme,“ ukázala Míša na přepážku. „Jezte rychleji!“ pobídla nás a my si narvali zbytky housek do pusy. Vypadali jsme jako čtyři syslové na výletě. Čekal jsem, kdo z nás se jako první začne dusit. Byli jsme na řadě.

„Váš pas, prosím,“ vyzval mě úředník.

Podal jsem mu doklad a snažil se polknout poslední sousto. Není nic obtížnějšího než do sebe nacpat suchou housku, polknout ji a pak se tvářit, jakoby nic.

„Dovážíte nějaké jídlo?“ zeptal se úředník.

Kývnul jsem, ale v tu chvíli mi došlo, že jídlo vlastně už nemáme.

„Jaké?“

„Máme žvýkačky,“ vmísila se do hovoru Míša. „A ty se dovážet smí,“ dodala vítězoslavně.

Úředník se usmál, do pasu nám otiskl razítko a popřál nám hezký pobyt.

Byli jsme v Americe. A já začal škytat.

Los Angeles – dálnice, motely a pláže

Když jsme přistávali v L. A., díval jsem se z okénka. Pod námi se odvíjelo město a přibližovalo se. Domy se zvětšovaly a silnice mezi nimi bobtnaly a byly čím dál širší a širší.

Křižovaly se a přemosťovaly, větvily a odbočovaly a proplétaly se a zauzlovávaly jako dlouhatánské špagáty, které někdo zamotal mezi sebou, a kdyby škubnul, vznikl by jeden obrovský uzel plný světel, aut a troubení.

Nechtěl bych tu jezdit bez navigace. Ostatně i s navigací to bude zajímavá zkušenost, říkal jsem si a snažil se uklidnit slovy: „I horší řidiči než já to zvládli.“

Po hodině a půl v autopůjčovně, kterou jsme strávili nejdříve odmítáním zbytečných služeb, které nám neodbytný prodejce chtěl prodat stůj co stůj, pak hledáním našeho auta na obřím parkovišti a nakonec hledáním výjezdu z něj, jsme konečně vyjeli do ulic Los Angeles.

Příjezd do centra L. A.

A pak to šlo rychle. Strhl nás proud aut a my svištěli po dálnici na jih jako loďka puštěná po divoké řece. Chvíli jsem se snažil jet podle předpisů, ale to se nedalo. Byli jsme snad nejpomalejší auto v celém L. A. Předjížděli nás zleva i zprava, naštěstí na nás nikdo netroubil. A pak navigace zavelela odbočit.

Normálně by člověk zpomalil. Ale vzhledem k tomu, že mezi námi a odbočovacím pruhem byly ještě další tři jízdní pruhy, nezbylo než zrychlit a mezi ostatními auty se nějak procpat ke kraji. Vyšlo to na poslední chvíli. Konečně úleva. Pohodlně jsme vpluli do klidných vod „úzké“ čtyřproudé silnice, na které už provoz nebyl skoro žádný. Zato semaforů tam bylo dost.

„Stůj, červená!“

„Neboj, tohle je Amerika. Odbočovat doprava na červenou se tady smí,“ odpověděl jsem zkušeně.

Ale moje suverénnost rychle ochabla, když Ondra nadšeně vykřikl: „Hele, policajti!“ a ukazoval na černobílý vůz losangeleské policie s blikajícím majáčkem na střeše.

„Snad nejdou po nás,“ napadlo mě okamžitě. „Snad na tom internetu o odbočování vpravo nekecali…“

Přibrzdil jsem a pozoruje blížící se majáček ve zpětném zrcátku, chytil jsem se pro jistotu volantu oběma rukama. Policejní auto nás předjelo, ale pak bez zájmu pokračovalo dál.

A my po chvilce dorazili na místo.

Náš motel byla jednopatrová budova postavená okolo bazénu do tvaru písmene „U“ s velkým nápisem na střeše recepce poblikávajícím do noci jako světlo majáku.

„Tady to vypadá jako ten motel v Hitchcockově Psychu,“ poznamenala Míša.

To jsme totiž ještě nevěděli, že skoro všechny motely v Americe vypadají jako motel v „Psychu“.

Ubytování proběhlo rychle a žádné „psycho“ to nebylo. Teda až do chvíle, než Míša vešla do koupelny a vykřikla: „Je tady!“

„Kdo?“ vykřikl jsem já a běžel do koupelny za ní.

„Ten igelitový závěs,“ řekla a rozesmála se, když mě uviděla ve dveřích.

Do postele jsme se dostali až v jednu hodinu po půlnoci. Konečně. Byl to zatraceně dlouhý den. Vlivem časového posunu trval 33 hodin, a tak jsme všichni usnuli téměř okamžitě.

Časový posun udělal své i ráno. Bohužel, v opačném směru. K našemu nemilému překvapení jsme se probudili okolo půl šesté. Chvíli jsme se převalovali na posteli, ale protože za okny na nás čekala Amerika a nikomu z nás už se nedařilo usnout, vstali jsme a šli na snídani.

Kluci do sebe rychle narvali muffiny a od bazénu jen tak v žabkách vyrazili z motelu na prohlídku okolí. Prý aby nasáli atmosféru L. A.

„Nemůže se jim nic stát?“ strachovala se Míša.

„Neboj, gangsteři v šest hodin ráno ještě spí,“ uklidňoval jsem ji napůl žertem a napůl vážně, protože Los Angeles je Los Angeles a nechvalně proslulá čtvrť Compton byla nedaleko.

Vrátili se, než jsem stačil vypít druhý hrnek čaje, a celí nadšení hlásili, jak je to tu pěkné.

Když jsem po snídani na ulici vyšel já, zas tak pěkné mi to tu nepřipadalo, možná zajímavé. Čtyřproudá silnice, po které občas projelo auto, v okolí jednopatrové ošuntělé budovy dalších motelů, obchůdků s nápisem „Minimarket“, autoservis, pár malých rodinných domků, a to bylo vše. Byl jsem trochu zklamaný. Bydleli jsme celkem blízko centra, ale připadalo mi to tu jako v městské periferii někde v Ústí.

Ze zkušenosti ale vím, že není dobré podléhat prvním dojmům z míst, kde jsem se předešlý den ocitl uprostřed noci a strávil tu pár okamžiků. A tak jsem se od podobných pocitů rychle oprostil a byl zvědavý, čím mě L. A. překvapí. I když si na to budu muset ještě chvíli počkat, protože prohlídku Los Angeles jsme plánovali až na závěr naší americké cesty.

První den v Americe byl na programu odpočinek na pláži a pak cesta na sever.

„Kluci, na jakou pláž byste dneska chtěli?“ zeptali jsme se synů. S mapou v ruce jsem byl připravený nadhodit pár zvučných jmen místních pláží, ale než jsem se nadechl, Jirka s Ondrou vykřikli: „Venice Beach!“

Sbalil jsem mapu a jelo se.

Park u Venice Beach

Jezdit autem po L. A. je jednodušší, než jsem si myslel. Nejdříve jsme po široké a dlouhatánské ulici jeli na sever, pak na jedné pravoúhlé křižovatce zahnuli doleva a kdesi v dálce přímo před námi na nás čekala Venice Beach.

„Super, kámo,“ bavili se kluci na zadních sedadlech.

„Dáme lehkej workout na hrazdě a pak čiládu na pláži.“

Té první části věty jsem ještě rozuměl a říkal si, že naši sporťáci se nezapřou. Ale smysl té druhé mi unikal.

„Co je to čiláda?“ zeptal jsem se.

„Hodit se do čilu, čilovat,“ dostalo se mi odpovědi.

„Hmm,“ zabručel jsem. „A dokázal by mi to někdo vysvětlit použitím jiného slova?“

„Za vás se asi říkalo: dát se do pohody.“

Ach jo. Prý: „Za vás se asi říkalo…“ Jako by to bylo před sto lety, nebo co?

Zaparkovali jsme auto, prošli ulicí hezkých rodinných domků a před sebou spatřili nápis: „Vítejte na Venice Beach“.

Jakmile jsme prošli pod vítacím nápisem a zahlédli pláž, pozoroval jsem, jak Jirku s Ondrou ovládl pocit zadostiučinění, který se zmocňuje cestovatelů, když navštíví místo, o kterém dříve slyšeli nebo četli. Rázem se ujali role průvodců. Neomylně nás vedli kupředu a zasvěceně vyprávěli o dlouhém chodníku spojujícím pláže v L. A., půjčovnách jízdních kol a bruslí a hlavně posilovně, do které chodil cvičit i Arnold Schwarzenegger. Ale pak jsme přišli k „workoutovému“ hřišti, kde byly různě vysoké hrazdy, bradla a provazy na šplhání, a jejich výklad skončil stejně rychle, jako začal. Vrhli se ke hrazdám mezi místní borce a dali se do cvičení.

„Go, go, white power!“ (Do toho, bílá sílo!) povzbuzoval kluky svalnatý černoch tleskáním, který zrovna na vedlejší hrazdě docvičil.

„Klidně běžte napřed a zaplavte si,“ nabízel nám Jirka.

„Abyste si to tu užili a nenudili se koukáním na nás,“ doplnil udýchaný Ondra, kterého mezitím na hrazdě vystřídal další z místních napumpovaných svalovců.

Zkrátka, chtěli si to tu užít, pokud možno bez dozoru rodičů. Být pod rodičovským dozorem v posilovně a ještě k tomu na Venice Beach je „trapárna“. A my, jakožto chápající rodiče, jsme šli.

Roztáhli jsme deku, převlékli se do plavek a chvilku pozorovali vysoké vlny ženoucí se ke břehu.

Ono se lehko řekne, jděte si zaplavat. Ale vody v Tichém oceánu, ostatně stejně jako v tom Atlantickém, nejsou pro koupání zrovna ideální. Takový oceán není naše Středozemní moře, jehož hladina je většinou klidná a k plavcům přívětivá, skoro stejně jako rybník Pařezáč kousek za městem. V oceánu vlny divoce buší a dorážejí na břeh a bezohledně strhávají vše, co jim stojí v cestě.

Promenáda u Venice Beach

Však jsme moc lidí ve vodě neviděli. Slunili se, procházeli nebo projížděli po chodníčku a ti nejotrlejší postávali ve vodě po kolena, kymácejíce se ve vlnobití jako legrační paňácové, kteří občas ztratí rovnováhu a upadnou na písečný břeh.

My jsme sem ale letěli přes půl světa. My si rozhodně zaplavat půjdem, i když jsou vlny, fouká vítr a voda je studená!

Překonali jsme vlnobití u břehu a k nelibosti místního Mitche Buchannona s oranžovým plovákem se vrhli do vod oceánu. Čím dál od břehu jsme plavali, tím klidnější byla vodní hladina, ale zároveň o to neklidnější plavčík na břehu. Nakonec to nevydržel, slezl ze své věže se slunečníkem a i s plovákem se přiřítil k vodě, odkud na nás začal divoce gestikulovat a pískat. Dokonce si kvůli nám namočil i oranžové trenky.

A tak jsme se vrátili na břeh, natáhli se na deku a odpočívali po včerejším letu. Čekalo nás přes deset tisíc kilometrů jízdy autem a bylo jasné, že sílu budeme potřebovat.

Jedno z mnoha dřevěných mol vybíhajících z pevniny nad vody Pacifiku (městečko Cayucos)

Highway č. 1 – silnice snů na sever

Venice Beach jsme opouštěli pozdě odpoledne. Pohoda, nebo abych použil moderní slovo – „čiláda“ na pláži se protáhla a bylo jasné, že se dnes moc daleko nedostaneme.

Před odjezdem jsme ještě museli ošetřit Jirku panthenolem, protože se jediný odmítal namazat opalovacím krémem v domnění, že má dostatečný základ z návštěvy koupaliště týden před odletem. Když ho Míša po chvíli přeci jen donutila, otráveně si nabral krém do ruky a aby se neřeklo, přejel si prsty přes hrudník a slunil se dál. Teď měl na kůži pět bílých, neopálených pruhů, zatímco zbytek těla spálený.

„Čím víc pruhů, tím víc adidas,“ smál se mu Ondra a Jirka ho začal honit po pláži.

Konečně jsme vyrazili na cestu. Po pobřeží projeli Santa Monicou přes Malibu až za Santa Barbaru. Pak silnice od pobřeží uhnula a my v serpentinách začali stoupat kamsi do kopců, kde nás zastihl krásný a chladivý západ slunce. Rychle se setmělo a my osiřeli na silničce mezi kopci, kde nebylo ani živáčka. Žádná vesnice, žádný motel.