BRYN TURNBULLOVÁ

POSLEDNÍ

VELKOKNĚŽNA

Toto dílo je fikce, inspirovaná skutečností. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu jsou součástí fiktivního děje, anebo si je autorka vymyslela.

Copyright © 2022 by Bryn Turnbull

This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC.

THE LAST GRANDUCHESS

Translation © Milena Pellarová, 2022

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-499-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-500-7 (mobi)

Babičce

Postavy

Rodina Romanovových

Velkokněžna Olga Nikolajevna,

nejstarší dcera cara Mikuláše a carevny Alexandry

Velkokněžna Taťána Nikolajevna,

druhá dcera cara Mikuláše a carevny Alexandry

Velkokněžna Marie Nikolajevna,

třetí dcera cara Mikuláše a carevny Alexandry

Velkokněžna Anastázie Nikolajevna,

čtvrtá dcera cara Mikuláše a carevny Alexandry

Carevič Alexej Nikolajevič,

nejmladší dítě carského páru, dědic trůnu Mikuláše II.

Mikuláš II. (Nikolaj Alexandrovič Romanov),

poslední ruský car

Alexandra Fjodorovna,

poslední ruská carevna

Carevna vdova Marie Fjodorovna,

matka Mikuláše II.

Velkokněžna Olga Alexandrovna,

sestra Mikuláše II.

Velkokněžna Xenie Alexandrovna,

sestra Mikuláše II.

Velkokníže Michail Alexandrovič,

nejmladší carův bratr, kterého Mikuláš II.

po abdikaci ustanovil svým nástupcem

Velkokníže Alexandr „Sandro“ Michajlovič,

manžel velkokněžny Xenie

Velkokníže Petr Alexandrovič,

manžel velkokněžny Olgy

Carská domácnost

Anna Alexandrovna Vyrubovová,

společnice a důvěrnice Alexandry Fjodorovny

Grigorij Jefimovič Rasputin,

ruský mystik a důvěrný rádce carevny Alexandry Fjodorovny

Pierre Gilliard,

švýcarský učenec a učitel francouzštiny carských dětí

Sydney Gibbes,

britský učenec a učitel angličtiny carských dětí

Doktor Jevgenij Botkin,

dvorní lékař Mikuláše II. i ostatních členů carské rodiny

Nikolaj Pavlovič Sablin,

pobočník Mikuláše II.

Hrabě Paul Beckendorff,

majordomus Alexandrovského paláce

Hrabě Woldemar Freedericksz,

správce carské domácnosti

Jim Hercules,

arap na dvoře Mikuláše II.

Carské Rusko

Plukovník Nikolaj Kulikovskij,

druhý manžel velkokněžny Olgy Alexandrovny

Kníže Felix Jusupov,

nejbohatší muž v carském Rusku

Kněžna Irina Alexandrovna,

neteř Mikuláše II. a manželka Felixe Jusupova

Poručík Pavel Voronov,

námořní důstojník, láska Olgy Nikolajevny

Dmitrij Artemovič Šach-Bagov (Míťa),

příslušník 13. jerevanského granátnického pluku,

láska Olgy Nikolajevny

Dmitrij Jakovlevič Malama,

důstojník carské kavalerie, láska Taťány Nikolajevny

Vladimír Kiknadze,

ruský důstojník, láska Taťány Nikolajevny

Rita Chitrovová,

milosrdná sestra, přítelkyně Olgy Nikolajevny a její sestry Taťány

Aňa Voronovová (roz. Kleinmichelová),

milosrdná sestra a manželka Pavla Voronova

Princezna Věra Gedroitsová,

vrchní lékařka dvorní nemocnice v Carském Selu a v nemocnici zvané Přístavba

Hraběnka Marie Dmitrijevna Nirodová

milosrdná sestra a životní partnerka Věry Gedroitsové

Princ Karel Rumunský,

nápadník Olgy Nikolajevny

Rumunský korunní princ Ferdinand,

Karlův otec

Korunní princezna Marie,

Karlova matka

Revoluční Rusko

Alexandr Kerenskij,

ministr spravedlnosti v Prozatímní vládě

Plukovník Jevgenij Kobylinskij,

velitel zvláštní jednotky ustanovené Prozatímní vládou

v Carském Selu a v Tobolsku

Vasilij Pankratov,

zástupce Prozatímní vlády v tobolském Domě svobody

Podporučík Pavel Matvějev,

bolševik, dočasný komisař v Domě svobody

Vasilij Jakovlev,

komisař pověřený bolševiky odvézt Mikuláše II.

z Tobolska

Jakov Jurovskij,

bolševik, velitel Domu zvláštního určení v Jekatěrinburgu a hlavní popravčí carské rodiny

Vladimír Iljič Lenin,

vůdce bolševické strany

Roku 1896 princ Karel Dánský sestavil horoskop dcery Mikuláše II., velkokněžny Olgy Nikolajevny, která přišla na svět předchozího roku. Ze vzájemného postavení Jupitera a Neptuna ve chvíli jejího narození odvodil, že bude mít postavu středního vzrůstu, kulatý obličej a kaštanové vlasy. Dále předpověděl, že v dětství bude čelit několika „krizím“, ale dosáhne-li věku osmi let, bude ji čekat „dvanáct let klidu a pokoje“. Toto šťastné období by si měla co možná užít, protože „je jisté, že třicítky se nedožije“.

Prolog

Listopad 1907, Alexandrovský palác

V carevnině přijímacím pokoji se shromáždila spousta lidí. Vznášel se tu hustý kouř, a přestože si všichni tiše povídali, bylo na nich znát napětí. Po obou stranách dveří stáli lokajové v blyštících se livrejích, jejichž barvy se ostře odrážely od mramorových stěn, Olžiny tety a strýcové seděli u obrovských oken, a zatímco světla z rubínového lustru vrhala na parketovou podlahu krvavé kaluže stínů, vyhlíželi úsvit.

Ze vzdáleného konce haly se najednou ozval bolestný křik a na chodbě rychlý klapot podpatků, jež připomínal tlukot vystrašeného srdce. Olga strnula a snažila se ty zvuky vytěsnit, ale nešlo to. Strýc Sandro, který četl Taťáně a Marii pohádky, na okamžik zavřel oči a tvář se mu stáhla soucitem, teta Olga se uprostřed věty zarazila, sevřela tetě Xenii ruku a obě nehnutě čekaly, až křik utichne. Anastázie odtrhla pohled od stavebních kostek, s nimiž si hrála na podlaze, nejistě se rozhlédla a buclatými prstíky si odhrnula z tváře lokýnky. Bylo jí sice teprve šest, ale zřejmě i ona chápala, že její mladší bratr neuvěřitelně trpí.

A přesto ten křik zavdával svým způsobem důvod k naději. Jestliže Olžin jediný bratr, carevič Alexej Nikolajevič, tak zoufale naříkal, mělo Rusko stále ještě dědice trůnu.

Babička Marie Fjodorovna, která seděla na smetanově bílém sofa vedle Olgy, se obrátila a pevně stiskla rty. Jakožto carevna vdova se už dávno naučila své pocity na veřejnosti skrývat, ale teď na ní bylo vidět, že se ovládá z posledních sil. Přejela rukou přes dlouhý diamantový náhrdelník, který jí spadal až na ňadra, a začala probírat v prstech jednotlivé kameny, jako by to byly kuličky růžence.

„Odvahu, dítě,“ zašeptala, když se k ní vnučka přitiskla. Olze bylo dvanáct let a věděla, že už je moc velká na to, aby v takové situaci od rodičů vyžadovala pozornost a hledala u nich útěchu. Naopak, jejím úkolem bylo dodávat ji sestrám, které ji v příštích týdnech budou potřebovat. Od babičky se ale nechala konejšit, jako by nebyla starší než Anastázie, a za chviličku si jí beze slova sedla na klín.

Marie Fjodorovna položila Olze ruku na hlavu a začala si hrát s jejím zacuchaným copem. „Prožíváme moc těžký den, holčičko,“ řekla a hlas se jí zlomil smutkem. „Možná ten nejhorší, jaký nás kdy potká.“

Olga cítila, jak se jí babiččin náhrdelník zarývá do hubených zad. Dnešek byl opravdu těžký a hrůzu, s jakou spolu s ostatními členy rodiny čekala na zprávy o Alexejovi, nedokázaly zahnat ani dlouhé hodiny modliteb, ani snaha něčím se rozptýlit.

Carevič měl hemofilii. Mladší sestry to slovo ještě nikdy neslyšely, ale Olga ho už znala. Rodiče jí řekli, že ho nikdy nesmí vyslovit, že nesmí prozradit ani příbuzným, kteří dnes nebyli přítomni, že je Alexej vážně nemocný. Narodil se s vzácnou chorobou srážlivosti krve a sebemenší úraz, který by jiné dítě odbylo smíchem, mu mohl způsobit kruté bolesti. Pokaždé, když upadl nebo do něčeho narazil, hrozilo nebezpečí, že mu bude klouby a svaly zaplavovat rudý příval a po celé dny se bude zmítat v agonii.

Olga si vroucně přála, aby existoval nějaký prostředek, který by Alexejovi ulevil, ale dozvěděla se, že jeho nemoc je nevyléčitelná a jednou na ni zemře. Říkala si, že člověk má krve jen určité množství, a v tělíčku jejího tříletého bratra jí koluje málo, proto taky nemůže snášet bolest moc dlouho.

„Co budeme dělat, když to špatně dopadne?“ zeptala se šeptem, aby nevystrašila sestry.

Babička vzdychla. „Truchlit,“ odpověděla prostě a přitiskla k sobě vnučku ještě těsněji. Truchlit. Za svůj krátký život už viděla Olga žalu víc než dost. Skrýval se za otcovými laskavými úsměvy i za matčinými nepřetržitými modlitbami. Nepochybovala sice, že rodiče ji i sestry milují, ale narození každé z nich je zarmoutilo, protože jejich nejdůležitějším úkolem bylo přivést na svět mužského pokračovatele romanovské dynastie. Olga už třikrát slyšela petěrburské kostelní zvony oznamovat narození sester – velkokněžen, jako byla ona sama. Ale ani jednou u rodičů neviděla takovou radost a úlevu jako toho dne, kdy ohlašovaly narození careviče Alexeje. Od té doby však truchlili.

„A co se stane s Ruskem?“ zašeptala.

„Rusko…“ Babička si zhluboka povzdychla. „Vydrží to,“ odpověděla. „V minulosti už bouře kolem následnictví ustálo a teď by to nebylo jiné.“

Olga si vybavila hodiny dějepisu a svůj rodokmen, vyvedený učitelovým elegantním písmem. Některé větve stromu života uťaly nemoci nebo revoluce, ale jiné se rozrostly a zlatá větev dynastie vykvetla v podobě mužských dědiců koruny.

„Nemohli bychom mít ještě jedno dítě?“ zeptala se. „Jiného chlapce?“

Babička chvilku mlčela a Olga vycítila, že opatrně zvažuje odpověď. „Každá žena jednou dosáhne věku, kdy už děti mít nemůže. Myslím, že pro tvé rodiče je pozdě.“

Olga věděla, že by se na takové věci ptát neměla a že za jiných okolností by to u dospělých vzbudilo pohoršení. Skutečnost, že dostala upřímnou odpověď ji překvapila, ale pak usoudila, že na kázání o tom, co se sluší, je babička už nejspíš moc unavená.

„Když Alexej… jestli si ho Bůh vezme…“ Olga se zarazila. Už jen pomyšlení na to, že to dokázala vyslovit, v ní vyvolávalo pocit, že se jí propadá půda pod nohama, ale nadechla se a pokračovala: „… jestli se stane to nejhorší, řekněte rodičům, aby si s Ruskem nedělali starosti. Já se vlády ujmu. Za tatínka i za Alexeje.“

Marie Fjodorovna se zadívala před sebe a snažila se zadržet slzy. „Bůh ti žehnej, holčičko,“ zašeptala nakonec. „Jsi hodná a já vím, že to myslíš dobře, ale to není možné.“

„Proč ne?“ zeptala se Olga rozechvěle. Jakkoli ji ta vyhlídka děsila, věděla, že se rozhodla správně. Kdyby na sebe vzala těžké břímě následnictví, tatínkovi by ulevila. „Když už nemůžou mít dalšího syna, někdo se toho úkolu přece musí chopit. Někdo musí zdědit trůn. Jsem ze sourozenců nejstarší, tak proč bych to nemohla být já?“

Babička ji políbila na temeno. Teta Olga na druhé straně místnosti zvedla spící Anastázii do náruče. „Bohužel to není tak jednoduché. Podle zákona na trůn nesmí usednout žena.“

„Vždyť babička Viktorie vládla v Anglii spoustu let!“

„To je pravda,“ připustila Marie Fjodorovna. „Ale Rusko není Anglie.“

„A co Kateřina Veliká?“

Babička vzdychla. „Po její smrti se zákon změnil. Pro tvé rodiče by bylo mnohem jednodušší, kdyby se tak nestalo, ale byla to Boží vůle. Až ty a tvoje sestry dospějete, vdáte se do jiných panovnických rodin. Údělem velkokněžny je vytvořit si život v cizí zemi a rodit děti pro ni, stejně jako to udělala tvoje matka a já.“

Olga si to nedovedla představit. Opustí rodinu a ta se bude muset obejít bez ní? Odjede a Rusko zůstane bez následníka? Budoucnost jí náhle připadala jako bezedná černá propast. Alexej bude stále bojovat s nevyléčitelnou nemocí a ona bude žít v cizině bez rodiny, protože se narodila jako dívka. Rodiče se navždy uzamknou v zármutku, budou bezmocně přihlížet, jak dynastie zaniká, a ona bude příliš daleko, aby jim pomohla. Bratra ani Rusko nezachrání a –

„Odvahu, holčičko,“ povzbudila ji znovu babička. „Bůh nás ještě může spasit.“

Olga přestala potlačovat slzy, které se už dlouho snažila zadržet. „Jak můžu sebrat odvahu, když se tolik bojím?“

Babička ji sevřela do náruče vonící konvalinkami. „Děvenko zlatá, mít odvahu neznamená, že nemáš strach, ale že se důstojně vyrovnáš s tím, co pro tebe život uchystal.“ V té chvíli se ozvaly blížící se kroky a napětí ještě zhoustlo. Stará paní upřela oči na dveře a Olga jí sklouzla z klína.

Lokajové otevřeli, dovnitř vešel papá a při pohledu na výraz v jeho tváři se Olze zastavilo srdce.

Marie Fjodorovna vstala a znovu sevřela v ruce náhrdelník. „Jak je s Alexejem?“

Carovi se třásla brada. „Doktoři tvrdí, že už nemůžou nic dělat,“ odpověděl tiše a nepřítomně přejel místnost očima. Potom zašátral v kapse a chvějící se rukou si zapálil cigaretu. „Podle našich poradců už před obyvatelstvem nelze Alexejovu nemoc tajit. Teď právě sepisují… prohlášení pro tisk…“

Když ho babička objala, Olga se odvrátila, protože pohled na otcovo zoufalství nedokázala snést. Takže je konec. Jak to, že lékaři selhali? Jak to, že se Bůh obrátil k její rodině zády? Přitiskla tvářičku na tuhé polštáře pohovky a začala vzpomínat na každé tvrdé slovo, které kdy řekla, a na všechno zlé, co si kdy o někom pomyslela. Chovala se k sestrám ošklivě a byla protivná na Alexeje? To ona snad přivodila tohle neštěstí?

Někdo jí položil ruku na záda, ale zavrtěla hlavou a zabořila ji mezi polštáře. Kdyby tady takhle mohla zůstat, třeba by nikdy neuslyšela to, čeho se tolik děsí. Třeba Alexej neumře.

Cestou do Alexejova pokoje vzala Olga sestru Taťánu za ruku a na prahu ani na vteřinu nezaváhala. Odvahu, připomněla si a nadechla se kořeněné vůně kadidla. V pozlacených výklencích na ikonostas, kterou sem přinesli z kaple, se třepotaly plamínky svíček a namalované tváře svatých a andělů v jejich záři jako by tančily. Na skupinku lidí, kteří se shromáždili kolem bezvládného dítěte na lůžku, shlíželi netečně.

Matka klečela u pelesti a svírala Alexejovi ruku, jako by ho tím mohla udržet při životě. Za ní stály ošetřovatelky s mísami vody a obvazy a Olga s úlekem zaznamenala, že mají v uších vatu, aby lépe snášely křik. Alexej však už bolestí nenaříkal. Ležel tiše a Olga slyšela, jak mělce, chraptivě dýchá.

„Děťátko moje,“ zašeptala matka se zavřenýma očima a zvedla synovu ochablou ručku ke rtům.

Otec poklekl vedle ní. „Za chviličku přijde kněz a dá mu poslední pomazání,“ řekl tiše. „A přivedl jsem děvčata, aby se za něj pomodlila.“

Aniž odtrhla oči od Alexeje, carevna zamrkala, jako by se probírala z transu. „Ano, jistě,“ zamumlala a přikryla ho až k bradě, ale Olga letmo zahlédla, že se mu od klíční kosti až k pasu táhne černá podlitina. Odvahu, poručila si znovu a přistoupila blíž k lůžku. Doufala, že v sobě přece jenom najde sílu, aby se dokázala na bratra dívat.

Když na nehybného Alexeje pohlédla, musela potlačit paniku. Jak se to mohlo stát? Byl to její bratříček, roztomilý hošík, který se smál, když si s ním v dětském pokoji hrála, a při svačině za ní chodil a nabízel jí svoje sušenky. Jak to bez něj všichni vydrží? V rodině se už navždycky rozhostí obrovské prázdno, rozevře se strašlivá propast, která je všechny pohltí.

Přitiskla mu rty na čelo, a když ucítila, jak je horké, srdce se jí leknutím zastavilo.

„Zůstaň s námi,“ zaprosila a matka za jejími zády přerývaně zavzlykala. „Prosím tě, Alexeji, neodcházej, vždyť tě všichni tolik milujeme –“

Carevna skryla tvář na manželově hrudi. „Jak budeme bez našeho chlapečka žít?“ zašeptala.

Někdo tiše zaklepal na dveře. To je kněz, usoudila Olga a couvla od pelesti. Když se otočila, uviděla, že ošetřovatelka otvírá dveře a do místnosti ozářené svíčkami proniká světlo zvenčí.

Dovnitř vstoupil jakýsi muž a uklonil se. Byl vysoký, štíhlý, na sobě měl hrubě tkanou rubašku a široké kalhoty a na prsou se mu na koženém řemínku houpal dřevěný křížek. Zřejmě si trochu uhladil rozcuchané vlasy, ale měl špinavé vousy a zablácené boty a Olga měla dojem, že se do Carského Sela musel trmácet přes celé Rusko. Ale nejvíc ji zaujaly uhrančivé zelené oči pod hustým obočím, které svítily jako dva plameny.

„Kde je otec Vasilij?!“ zvolal car, přitiskl k sobě manželku a nařídil milosrdné sestře, která předtím otevřela dveře: „Vyveďte ho odsud! Ať odejde!“

„Jsem přítel,“ odpověděl ten člověk a zvedl prosebně ruce. „Přišel jsem na příkaz Pána, který má větší moc než ty, tatíčku. Jsem přítel, jehož ti v hodině nejvyšší nouze poslal Bůh.“

Carevna zalapala po dechu a zvedla vyčerpanou, uslzenou tvář. „Co jsi to řekl?“

„Jsem přítel, matičko,“ zopakoval muž tiše. Olga v tu chvíli zapomněla na jeho zevnějšek a zmocnil se jí klid. „Potulný kněz. Prostý poutník, který hledá Boží milost.“ Na okamžik se odmlčel. „Někteří lidé mi říkají léčitel.“

„Požádal jsem o otce Vasilije,“ řekl otec, když muž udělal další krok do místnosti. „Má careviči udělit poslední pomazání… nic jiného už nezbývá…“

„Kvůli poslednímu pomazání tady nejsem,“ odpověděl muž a zamířil k Alexejovu lůžku. Car se pohnul, jako by ho chtěl zadržet, ale carevna ho zarazila.

„Nechej ho,“ vydechla.

Kněz se na Alexeje chviličku díval a probíral se přitom rozcuchanými vousy. „Pozemské království tě zradilo, dítě,“ prohlásil nakonec a pomaličku přistoupil až k pelesti. „Léky, přístroje… to vymysleli lidé. Ale jaký mají smysl lidské zbraně proti takovémuto zlu?“

Alexandra Fjodorovna se vyprostila z manželovy náruče. „Ty ho můžeš vyléčit?“ zeptala se a chytila kněze za paži. Překvapeně se na ni podíval. Popošla k němu a zvedla tvář, aby mu viděla do očí. „Dokážeš careviče zachránit?“

„Dá-li Bůh,“ odpověděl klidně.

„Já tě prosím,“ zašeptala zoufale, „snažně tě prosím, zachraň mi syna. Dostaneš všechno, o co si řekneš, nic mi nebude zatěžko. Stačí jediné slovo, a dám ti, co budeš chtít… moc tě prosím.“

Knězova ústa se rozšířila úsměvem a oči mu zazářily, jako by se v nich rozžehl vnitřní oheň. Upřeně se na ni zadíval a Olze se prudce rozbušilo srdce. Jestli hrůzou, nebo nadějí, to nevěděla.

Část první

1

Březen 1917, Carské Selo

V ztemnělém Alexandrovském parku zapráskaly výstřely a Olga, která seděla na parapetu okna v otcově pracovně, vyhlédla ven. Před několika týdny vypukly v Petrohradě pouliční bouře a od té doby slyšela střelbu už několikrát, ale tak nebezpečně blízko se neozvala ještě nikdy. Místo aby se začala bát, vzpomněla si, jak Alexej právě v místech, kudy se teď mezi stromy plíží nepřátelé, střílel na pomyslné padouchy z dětské pistolky.

Na druhé straně pracovny zahalené příšeřím, jež vládlo v paláci od té doby, co bylo přerušeno elektrické vedení, si carevna utáhla přes ramena šál. Plameny svíček vrhaly stíny na hluboké knihovny lemující stěny a osvětlovaly její unavenou tvář.

„Abdikoval?“ zašeptala.

Olze se strachem sevřelo hrdlo a znovu se obrátila k oknu. Zdálo se jí, že v houstnoucím soumraku vidí oranžový svit vojenských táborových ohňů. „Nechápu to. Předal trůn Alexejovi?“ Olga krátce pohlédla na matku. Dvanáctiletý Alexej vypadal kvůli svým zdravotním potížím dospělejší, ale byl ještě dítě a nemohl na sebe vzít břímě vlády.

Generálmajor Resin, velitel vojska, jež chránilo carskou rodinu, si odkašlal. „Ne, Vaše Veličenstvo, je to složitější. Podle informací z fronty Jeho imperátorské Veličenstvo trvalo na tom, aby korunu převzal jeho bratr, velkokníže Michail. Ten ji však odmítl, a proto duma ustavila Prozatímní vládu, která rozhodne o dalších krocích. Jak jsem už ale řekl, více se dozvíme, až se car vrátí.“

Olga se znovu podívala na matku a snažila se nevnímat neustávající rachot střelby, která se zatím neozývala blíž, ale ani se nevzdalovala. Posledních několik týdnů ošetřovala sourozence, kteří onemocněli spalničkami, takže neměla čas ani sílu sledovat politickou situaci, ale dost toho zaslechla a věděla, že se v hlavním městě rozhořely nepokoje. Horníci stávkovali, bouřili se lidé ve frontách na chléb, v nájemních domech ani v palácích nešla elektřina. Válka s Ústředními mocnostmi stále víc ožebračovala prosté obyvatele i firmy a protesty proti vládě nabíraly na síle.

Ale abdikace?

Matka svraštila tvář orámovanou bílým závojem sester Červeného kříže, který nosila od začátku války, a bledýma modrýma očima začala těkat po místnosti. „Nechápu to,“ zopakovala. „Vůbec tomu nerozumím.“

Natáhla tenkou ruku a zatřepala prsty. Olga tohle gesto už dobře znala, a tak k ní přistoupila a vzala ji za ruku, tentokrát aby uklidnila nejenom ji, ale i sebe. V hlavě jí začalo hučet, jako když příboj naráží do lodní přídě. Jestliže papá abdikoval, stalo se to, čeho se nejvíc děsila a co by se neodvážila říct nahlas, protože by to znamenalo přiznat definitivní konec: vypukla revoluce.

Když Resin pevně přitiskl prsty k vojenské čepici, sevřela matčinu ruku a zeptala se: „Kde je teď papá?“

„Právě sem jede, velkokněžno. Ale Prozatímní vláda má za to, že tu nemůžete zůstat, protože jemu ani vám tady nedokáže zaručit bezpečí.“

Carevna prudce vzhlédla. „U bran stojí na tři sta věrných kozáků, těch nejlepších vojáků, jaké tahle země má,“ namítla a na okamžik jako by se jí vrátila dřívější rozhodnost. „K manželovi jsou loajální a žádné riziko nevidím.“

Resin přešlápl. „S veškerou úctou, Vaše Veličenstvo, ministr Rodzianko je jiného mínění. Posádka v Carském Selu se vzbouřila a právě teď zpívá Marseillaisu.“

Mamá zbledla. Olga si vybavila, jak před necelým rokem posádku navštívila a jela na koni kolem čtyřiceti tisíc vojáků, kteří carovi a jeho rodině přísahali věrnost. Jak mohlo čtyřicet tisíc lidí tak náhle změnit názor?

„Ale co moje děti?“ namítla Alexandra Fjodorovna. „Taťána se sotva drží na nohou, Marie s Anastázií mají vysoké horečky a ani carevič na tom není dobře–“

„Při vší úctě, Vaše Veličenstvo,“ zopakoval Resin a pohlédl jí do očí, „když v domě vzplane požár, děti musíte ihned vynést ven.“

Nastalo ticho. Ačkoli se Olga snažila ovládnout, mimovolně se roztřásla. V pracovně panovalo přítmí, doufala proto, že si toho Resin nevšiml.

Mamá jí stiskla prsty a mlčky jí přikázala zachovat klid. Přestože měla slabé nervy, díky přísné viktoriánské výchově nikdy neukazovala, jak se doopravdy cítí, a to Olga ani její sestry neuměly. Od té doby, co car odjel na frontu, aby převzal velení armády, řídila vládu, dohlížela na rozdělování pomoci rodinám vojáků, organizovala dodávky potravin civilnímu obyvatelstvu i armádě a krotila ministry, kteří kvůli politickým ambicím ohrožovali úspěch Ruska na frontě. Přestože byla původem Němka, což jí lidé nedokázali odpustit, provedla Rusko nejhoršími válečnými lety a při rozhodnutích, k nimž politici nenašli odvahu, spoléhala na Boha a na manžela.

Proč se tedy tohle všechno muselo stát?

Mamá vstala. „Zůstaneme,“ prohlásila a zvedla bradu. „Bez cara odtud neodejdu.“

Olga vešla do dětského pokoje, ve kterém se vznášel pach nemoci. U zadní stěny stála čtyři vojenská skládací lehátka, na nichž dřímali její sourozenci. Všichni měli vyrážku, jež ukazovala, jak spalničky pokročily. U Alexeje, který ležel nejblíž krbu, seděla mamá, a když mu přiložila na čelo studený obklad, nepokojně sebou zavrtěl.

Olga poklekla vedle Taťánina lehátka, sáhla sestře na čelo a pozorně si prohlédla její obličej, jestli už vyrážka začíná mizet. Taťána onemocněla první a k Olžině nezměrné úlevě byla také první, kdo se začal uzdravovat.

Když ucítila lehounký dotek, otevřela Taťána oči. Přestože byla hodně nemocná, její krásná tvář neztratila nic na půvabu.

Olga se usmála. „Jak ti je?“ zeptala se.

„Jde to.“ Taťána vzdychla. „Kozáčka ještě tancovat nemůžu, ale je mi líp. Co ostatní?“

Olga pohlédla na vedlejší lůžko, kde tvrdě spala Marie, jejíž tváře pořád ještě planuly vyrážkou. Mezi ní a Alexejem ležela stočená do klubíčka Anastázie a přes polštář jí spadaly zcuchané plavé vlasy.

„Už se uzdravují,“ odpověděla.

Taťána se široce usmála. „To je dobře,“ řekla a zavřela oči. „A mamá?“

Olga zaváhala. Když se Resin odporoučel, zůstala matka se svíčkou v ruce vzdorně stát u dveří a dívala se, jak odchází. Pak dveře zavřela, vrátila se k psacímu stolu a posadila se.

„Papá abdikoval,“ zašeptala Olga a klesla na studené kožené polštáře pohovky. Do očí se jí draly těžké slzy, ale byla v takovém šoku, že nemohla plakat. „Věděla jste, že to udělá?“

Mamá otevřela zásuvku a vytáhla dopisní papíry s romanovskou korunou a zlatými iniciálami carova jména v záhlaví. „Ne.“ Zapátrala očima po stolní desce, přisunula si svícen a přejela rukou kolem savého papíru v koženém rámečku, aby našla plnicí pero. „Bohužel to se mnou předem neprobral. Škoda, že… Bože dobrý, kéž by mě teď mohl vést náš Přítel!“ Třesoucí se rukou pomalu odšroubovala víčko pera, ale potom se rozmáchla a začala rychle psát. Od té doby, co manžel odjel na frontu, používala jeho pracovnu jako svou vlastní a v předchozích měsících Olga nesčetněkrát viděla, jak do ní s otcem Grigorijem vchází, a pak slyšela, jak spolu tiše probírají situaci.

Co by otec Grigorij matce poradil, kdyby se jeho zmrzačené tělo netísnilo v rakvi pod příkrovem studené hlíny a byl tu teď s nimi?

„Co si počneme?“ zeptala se. „Co řekneme dětem?“

Mamá potřásla hlavou. „Nic.“ Z kapsy sukně vytáhla lahvičku s veronalem a aniž se obtěžovala rozpustit zrnka ve vodě, dala si jich pár pod jazyk. „Dokud se neuzdraví, nemusejí nic vědět. V té době už může všechno vypadat jinak.“ Když začal opiát působit, zavřela na okamžik oči, potom sklonila hlavu a pero se znovu se skřípěním rozběhlo po papíře: Nejmilejší Nicky, jestli je pravda, co mi říkají…

„Jak to myslíte?“ zamumlala Olga. Viděla, že mamá zase podléhá mánii, která ji pravidelně ovládala celé měsíce a od smrti otce Grigorije neuvěřitelně zesílila. „Tatínek dal přece korunu strýci Michailovi a zpátky ji nedostane.“

Matka vzhlédla a z hrotu pera opřeného o papír ukápla kaňka. „Tvůj otec je car. Tu odpovědnost na něj vložil Bůh a zříct se jí nemůže.“

Brzy nato vyšly na nádvoří, aby vykonaly návštěvu u kozáků, kteří s límci kabátů vyhrnutými kvůli zimě drželi stráž u přední brány. Carevna s každým zvlášť chviličku pohovořila, brala je účastně za ruku a s mateřskou starostlivostí se vyptávala, jestli je jim dost teplo a jsou-li jejich rodiny v bezpečí. Olga šla za ní a přes ramena těch mužů, které považovala za přátele, hleděla do temnoty za bránou. Kdo tam v lese čeká s puškami a chystá se postřílet její rodinu? Je těchhle vojáků dost na to, aby potlačili občanskou válku?

„Olgo, co je?“ Taťána vytrhla Olgu ze vzpomínek. Matka na druhém konci místnosti tiše mluvila na Alexeje.

„Myslím na tatínka,“ odpověděla Olga. „Už brzy za námi přijede.“

2

Únor 1913, Carské Selo

Anastázie se krčila před akváriem a klacíkem prohrabovala hlínu, která sahala skoro k okraji skla.

„Kdybych je jen dokázala přimět, aby se do sebe zamilovaly,“ zamumlala a odhrnula si z tváře pramen dlouhých vlasů.

Marie přestala zápasit se šerpou kolem pasu, sklonila se vedle sestry a podívala se na ni. „Můžou se žížaly zamilovat?“

Olga, která stála před zrcadlem, potlačila úsměv. Ze všech sester mohla jen čtrnáctiletá Marie položit tak nesmyslnou otázku a myslet ji naprosto vážně. „Samozřejmě,“ odpověděla Anastázie a zvedla záplavu kadeří, aby si je vzadu svázala stuhou. „Kdyby se nemilovaly, jak by se mohly množit?“

Taťána na druhé straně místnosti se zatím upravila a otočila se, aby pomohla Marii. Velkokněžny byly jako obvykle oblečené stejně. Všechny měly na sobě odpolední šaty s vysokým pasem a tmavě červenou šerpou, ale zatímco Olga s Taťánou si už mohly dovolit maličký výstřih, Marie s Anastázií stále ještě nosily límeček.

„Žížalám city nic neříkají,“ vysvětlila Olga a se slabým úsměvem vrhla letmý pohled na Taťánu. „Manželství uzavírají čistě z praktických, dynastických důvodů.“

Marii se rozšířily oči a sehnula se níž ke skleněné nádobě, ale Olga zkontrolovala hodinky. „A když už jsme u praktických věcí, měly bychom jít,“ prohlásila. „Švybziku, horní knoflík,“ upozornila Anastázii. „Horní,“ zopakovala a pozorně sledovala, jak se sestra zamračeně zapíná.

Cestou po chodbě si pořád ještě povídaly o žížalách a Anastázie prohlásila, že založí dynastii žížal tak inteligentních, že budou umět odemykat dveře. Olga se s úsměvem zavěsila do Marie. Kvůli nezkrotné energii a divokým nápadům si nejmladší sestřička už dávno vysloužila přezdívku Švybzik neboli Skřítek.

„Neměly bychom jí říct, že žížaly dveře neodemknou, i kdyby je šlechtila nevím jak dlouho?“ zeptala se Marie tlumeně.

„V žádném případě,“ odpověděla Olga. „I když to ještě nikdo neudělal, nikde není psáno, že to nejde. Třeba z ní jednou bude slavná vědkyně.“

Když dívky došly k matčinu salonu, zvolnily a ztišily se. Dveře byly otevřené, uvnitř panovalo přítmí a ozýval se odtamtud tichý rytmický hlas: otec Grigorij se modlil. Olga vstoupila první a snažila se rychle rozkoukat.

Salon byl moderní, vzdušný a útulný. Za dne ho zaplavovalo světlo a přecpaným ložnicím a formálním salonům v ostatních částech paláce se vůbec nepodobal. Olga se sestrami v něm trávila večery a cítila se tu nejlépe. Tady se s rodiči dělily o malá vítězství i prohry a vesele probíraly problémy, které nedokázaly samy vyřešit. Salonu vévodila obrovská lenoška, čalouněná hedvábným damaškem světle fialové barvy, a podle ní se mu říkalo Šeříkový salon.

Dnes se elektřinou nesvítilo a salon osvětlovaly pouze svíčky a petrolejové lampy s nízko staženým knotem, které nafialovělým hedvábným tapetám na stěnách propůjčovaly slabý proměnlivý lesk. Jakmile si Olžiny oči zvykly na příšeří, spatřila otce Grigorije. Seděl za stolem u krbu, modlil se se zavřenýma očima a mírně se přitom kolébal.

Aby ho nevyrušila ze soustředění, prošla co nejtišeji kolem stolku s napůl složenou skládačkou a knihovny s mnoha vydáními příběhů Sherlocka Holmese a ani se neodvažovala dýchat. Než přistoupila k rodičům, sklonil hlavu a třemi prsty udělal znamení kříže. „Děvčata,“ oslovil velkokněžny, na každou zvlášť upřel pronikavé oči a Olze se sevřel žaludek. „Sedněte si tady s námi.“

Carevnina společnice Anna Vyrubovová uvolnila Taťáně židli. Olga nikdy nepovažovala Annu za autoritu, spíš jí připadala trochu komická. Byla příliš mladá, aby se mohla stát dvorní dámou, ale příliš stará na to, aby s Olgou a jejími sestrami našla společnou řeč. Přestože měla tuctovou tvář a korpulentní postavu, snažila se napodobovat nenápadnou eleganci své velitelky, ale vypadala spíš jako její karikatura. V každém případě byla carevniným všudypřítomným stínem a visela na rtech otce Grigorije, jako by každé jeho slovo mělo váhu čistého zlata.

„Povídáme si o oslavách třístého výročí,“ oznámila mamá dcerám na uvítanou. Seděla vedle manžela a neustále se k sobě otáčeli, jako se slunečnice obracejí za sluncem. „Otec Grigorij se k nám v Sankt Petěrburgu připojí na děkovnou bohoslužbu.“

Kněz pomalu přikývl. „Tři sta let vlády Romanovců a tři sta let míru, to už je opravdu důvod k oslavě.“ Položil lokty na stůl, trochu se nahrbil a začal si hrát s dřevěným křížkem, který mu visel na prsou. „Budeš mít příležitost přidat se k modlitbám všech svých dětí, tatíčku, od nejmocnějšího knížete k nejubožejšímu žebrákovi. Protože stejně jako jsme my všichni na této zemi dětmi Božími, jsou Rusové, ať už bohatí nebo chudí, mocní nebo bezmocní, dětmi carovými. Při podobných událostech se ale někdy kromě andělů objevují i ďáblové, kteří se mezi námi jindy dobře skrývají. Dokážeš je rozeznat?“

Otec Grigorij se odmlčel, pohladil si nemyté vousy a Olga rychle pohlédla na rodiče. Kdyby s nimi takhle mluvil někdo jiný, okamžitě by ho odkázali do patřičných mezí, ale otec Grigorij jim věrně sloužil už pět let a byl to prostý mužik, takže mu u nich procházelo i to, co by jinému neprominuli. Olze vždycky připomínal havrana, jemuž poryv prudkého větru pocuchal peří a jenž má na práci důležitější věci, než aby si ho znovu upravil.

A tak tomu opravdu bylo, protože kdo jiný uměl zastavit rudý příliv Alexejovy nemocné krve? Alexandrovským palácem prošli nejlepší lékaři z několika zemí a všichni byli přesvědčeni, že careviče z častých hemofilických záchvatů vyléčí, ale zachránily ho teprve modlitby otce Grigorije, který u něj sedával ještě dlouho poté, co se věhlasné autority vzdaly vší naděje. Nikdo z nich nedovedl vysvětlit, proč kněz uspěl tam, kde medicína selhala, ale Olga i její rodiče na to měli jednoduchou odpověď. Konat zázraky umožnila otci Grigorijovi neochvějná čistá víra. „Chtěl bych vám teď říct, že praví Rusové jsou pouze ti, kteří vám nemohou nabídnout nic víc než svou oddanost,“ pokračoval otec Grigorij s křivým úsměvem na rtech. „Nenechejte se svést bohatstvím a pamatujte, že stejně jako nejmocnějším z mocných sloužíte těm nejchudším z chudých. Ať orají pole nebo velí armádám, místo v království nebeském naleznou pouze lidé ryzího srdce. V očích našeho Pána jsou si všichni rovni.“ Otec Grigorij přejel očima ikony, dekorativní předměty a portréty v celém pokoji, potom zvedl ze stolu fotografii Olgy a jejích sourozenců a přetřel palcem pozlacený rámeček. „Máš tady tolik hezkých věcí, matičko. Ale až budeš chodit mezi svými poddanými, nezapomínej, že pravé bohatství se zlatem neměří.“ Sevřel rámeček pevněji a dlouhým nehtem odloupl kousek pozlacení, takže se ukázalo dřevo. „Spočívá v tvých dětech, ty jsou drahocennější než rubíny a čistší než zlato, protože jejich duše ještě neokoraly chamtivostí a hříchem. Až tě zítra obklopí svatí i ďáblové, připomeň si jejich nevinnost a důvěřuj Božímu slovu.“

„Není zvláštní, co otec Grigorij řekl o našich duších?“

Olga se na lůžku opřela o loket. Vedle ní, ozářená světlem měsíce za oknem, ležela Taťána, zírala do stropu a hrála si s koncem tmavého copu.

Taťána byla ze všech sester nejkrásnější. Měla vystouplé lícní kosti, zasněný výraz a podobala se zakleté středověké princezně. „Prý jsou čisté,“ pokračovala, „jako kdyby se mohly během času zamazat. Jen si to představ!“

Olga se obrátila na břicho a pokusila se natřást tenký polštář, na kterém se jí nikdy nespalo dobře. Stejně jako car v dětství ona i její sourozenci nocovali na polních lehátkách, což byla tradice, která vznikla za Kateřiny Veliké a kterou carevna vzhledem ke své viktoriánské výchově schvalovala. „Nerozumím tomu,“ odpověděla a do nepoddajného polštáře bouchla. „Vždyť člověka opravdu hřích pošpiní, ne?“

„Podle mě to záleží na hříchu.“ Taťána se usmála a pronesla hlubokým hlasem, který měl napodobit přísný tón otce Grigorije: „Proč? Máš co přiznat, dítě?“

„To není legrační,“ napomenula ji Olga.

Taťána se posadila. „Takže máš!“ zvolala. „Jde o muže, viď? Prosím tě, řekni, že ses zamilovala!“

Olze bylo jasné, že ji sestra nenechá na pokoji, dokud neodpoví, a tak rozsvítila stolní lampičku. „No dobře, ale nepovíš o tom živé duši, slibuješ?“

Taťána přikývla, nedokázala však potlačit rozverný úsměv.

„Je to voják,“ začala Olga. „Pamatuješ, na čaji u tety Olgy…“

Před několika týdny pozvala teta starší neteře do svého petěrburského sídla a spolu s nimi i několik přátel, příbuzných a důstojníků z dobrých rodin. „Ten vysoký s knírkem…“

Taťána nakrčila nos a snažila se rozvzpomenout si. „Voronov?“

„Ano, Pavel Voronov,“ přisvědčila Olga pomalu, aby si vychutnala zvuk toho jména. Zavřela oči a představila si Pavlovy černé vlasy, ospalý výraz a líný úsměv. „Má hodnost poručíka a slouží na tatínkově jachtě.“

„No ano, už si ho vybavuju. Je hezký, že?“

„Moc.“

Taťána spokojeně vzdychla. „Naše Olga se zamilovala,“ pronesla udiveně. „Kdy ho zase uvidíš?“

„To nevím.“ Ačkoli carskou rodinu obklopovali vojáci dnes a denně, mluvit s nimi mohly velkokněžny jen zřídkakdy. Olga věděla, že se s Voronovem možná setká na cvičišti nebo až bude ve službě, ale to pomyšlení ji netěšilo. Rozdělovalo je společenské postavení i normy slušného chování a bylo jí jasné, že pohledy plné vzájemné náklonnosti si brzy zapomenou vyměňovat a jednoho dne už o ně nebudou stát. Lehla si na břicho a smutně si pomyslela, že ztratí lásku, která ještě neměla šanci vzniknout. „Teta Olga nás už nejspíš na čaj nepozve… a i kdyby, kde mám zaručeno, že tam bude i Voronov?“ Obrátila se na bok a zhasla lampičku.

„No tak musíme zjistit, co by se s tím dalo udělat,“ ozvala se Taťána ze tmy.

3

Březen 1917, Carské Selo

Od houfnice na nádvoří Alexandrovského paláce se odráželo slunce a dělostřelcům stoupal dech od úst jako kouř. Olga stála před předními dveřmi a zimomřivě se držela za lokty založených rukou. Ačkoli na sobě měla sobolí kožich, celá se třásla, ale spíš než mráz za to mohla hrozivá přítomnost vojáků, kteří tiše stáli se vztyčenými bodáky a čekali na příjezd bývalého cara.

Olga byla čestnou velitelkou 3. regimentu jelizovětgorodských husarů a 2. kubánského průzkumného praporu, vždycky se tím pyšnila a zakládala si na tom, že svoje vojáky osobně zná. Naučila se jména mnoha důstojníků a jejich manželek i základní údaje o nových rekrutech a posledních bojových akcích. V několika předchozích letech se jako sestra Červeného kříže snažila dozvědět co nejvíce o vojácích, o něž se starala, a pokud jim zrovna neošetřovala rány nebo se jich při skládání obvazů nevyptávala na domov a děti, hrála s nimi karty a pašovala jim cigarety. „Musíš si s lidmi vytvořit vztah,“ nabádal ji otec. „Jsou to děti Ruska stejně jako ty.“

Usilovala zapamatovat si tvář každého muže ve vojenském, s nímž se kdy setkala, ale když se teď dívala na příslušníky nové Revoluční gardy, kteří si k její nevoli nasadili na rukávy uniforem rudé pásky, nepoznávala ani jediného z nich.

Anastázie, která stála vedle ní, schovávala ruce v bílém kožešinovém rukávníku a pohupovala se na patách. „Kde je?“ zamumlala nezřetelně. Bylo jí teprve šestnáct let a kvůli vznětlivosti mívala potíže se slušným chováním; po nedávné nemoci se však změnila k lepšímu.

„Za chvilku přijede,“ odpověděla Olga klidně, ale zpoždění vlaku, údajně způsobené problémy na trati, ji znepokojovalo. Co si pamatovala, carský vlak nikdy zpoždění neměl.

„Víš to jistě?“ zašeptala Anastázie. „Co když ho odvedli do vězení?“

Olga zavrtěla hlavou. „Nechtějí nás rozdělit. Nemají k tomu důvod.“

Anastázie dlouze vydechla a od úst se jí vznesl sražený dech. „Co tu uvidí, mu určitě radost neudělá,“ řekla francouzsky, přimhouřila oči a zadívala se na houfnici. „Napadlo by tě, že takové monstrum bude stát zrovna tady, kde jsme si hráli na Ali Babu a čtyřicet loupežníků?“

Nový ministr spravedlnosti Alexandr Kerenskij, který stál nahoře na schodech spolu s nimi, otočil hlavu: „Anastázie Nikolajevno, mluvte prosím rusky.“

Anastázie se zamračila. „Zřejmě ničemu jinému než ruštině nerozumí, nevzdělanec,“ zamumlala anglicky se slabým skotským přízvukem.

Olga krátce pohlédla na ministrovu vážnou tvář, ošumělý kabát a špinavé boty. V kritických dnech po abdikaci se ukázalo, že o vládu nad Ruskem nikdo nestojí. Strýc Michail, jehož si car vybral jako následníka, korunu s téměř urážlivým spěchem odmítl, a duma tedy ze zástupců různých politických stran vytvořila Prozatímní vládu, která měla zemi řídit, než bude zvolena vláda stálá. Kerenskij se jako ministr spravedlnosti ujal správy Alexandrovského paláce a velení Revoluční gardy, a přestože zastával umírněnější názory než militantní bolševici v čele s Leninem, byl socialista, takže carské rodině nebyl příliš nakloněn. Svými příkazy jí denně ukrajoval víc svobody a Olze připadalo, že jeho přítomnost je stejně zhoubná jako rakovina. Nejdřív jim zakázal vycházet ven, potom jim přidělil pár místností a nakonec nechal palác odstřihnout od elektřiny a tekoucí vody. To, jestli umí nějakou cizí řeč, bylo pro Olgu nepodstatné. Ať měl dobré vzdělání nebo ne, držel její osud ve svých rukou.

Mamá sedící na invalidním vozíku vrhla na Anastázii varovný pohled a ta okamžitě zmlkla. Olga zaznamenala, že Kerenskij měl aspoň tolik slušnosti, že dal matce silnou vlněnou přikrývku, aby při čekání tolik nemrzla. Na okamžik jí blesklo hlavou, že je sem sezval jenom proto, aby si s nimi zvráceně pohrál. Nechá je stát celé hodiny venku a potom jim oznámí, že papá nepřijede. Anebo hůř, sdělí jim, že ho krvelační petrohradští revolucionáři rozsápali na kousky. V duchu viděla, jak se rozjásaně přihrnou na nádvoří s otcovou hlavou na bodáku, a polila ji hrůza, ale hned potřásla hlavou, aby z ní takové morbidní myšlenky vyhnala. Rusko nebyla Francie, a to ani v nejbouřlivějších dobách revoluce. Věděla, že její krajané se budou chovat aspoň trochu civilizovaně.

Marie, jež vedle Anastázie podupávala zimou, zničehonic ztuhla a vojáci, kteří už dávno nestáli v pozoru, se napřímili. Olga ve hvízdajícím větru uslyšela slabý hukot automobilového motoru a strnula napětím.

Taťána jí sevřela ruku. „Je před bránou,“ zašeptala. „Proč ho nepustí dovnitř?“

Měla pravdu. Motor běžel, ale auto se neobjevilo. Šlo snad o nějakou schválnost? Jestliže tomu tak bylo, kolik ponížení musel papá cestou z fronty snést?

Za několik okamžiků všichni uslyšeli, že řidič přeřadil, hned nato vůz projel kolem žlutých zdí paláce a vynořil se na dohled. Olga stiskla Taťáně prsty, Anastázie ji vzala za volnou ruku a levačkou sevřela dlaň Marii. Olga s úlevou zaznamenala, že revolucionáři otci dovolili, aby si ponechal symbol svého postavení, limuzínu mercedes, hned nato si ale všimla, že mu nedali francouzský vůz bez střechy a jede v německém. Další pokus spoutat ho se zemí, která chce Rusko rozparcelovat, pomyslela si chmurně. A to přesto, že se vzdal všeho, co měl, aby nepřišlo ani o kousek území.

Automobil zastavil za bílými sloupy, které oddělovaly nádvoří od příjezdové cesty, a za okénkem spatřila Olga vršek vojenské čepice. Papá hleděl přímo před sebe a vojáků, kteří se okamžitě seřadili po obou stranách auta, si nevšímal. Olga usoudila, že revolucionáři mají strach, aby se nevrhl přes trávník a nepokusil se utéct na svobodu. Báli se zbytečně. U schodiště čekala mamá a Olga věděla, že papá vydrží všechno, jen aby mohl být zase s ní.

Kerenskij si odkašlal. „Otevřete bývalému carovi!“ zvolal a voják, který stál dvířkům nejblíž, vzal rukou v rukavičce za kliku dvířek. Když otec vystoupil, mamá mimoděk vykřikla. Olga se otočila, zvedla oči k paláci a za oknem v přízemí nad matčinou hlavou uviděla Alexejovu tvář přitištěnou na sklo.

Car vešel na nádvoří se dvěma revolucionáři po boku. Pohlédl vpravo, potom vlevo a zasalutoval, ale ani jeden příslušník přihlížejícího regimentu pozdrav neopětoval. Ačkoli naposledy odjel na frontu teprve před dvěma týdny, značně zestárnul. Pod unavenýma očima měl černé kruhy, jako by se už léta pořádně nevyspal, ramena pod blýskavými epoletami měl shrbená a ozdobná šňůra se mu houpala na propadlé hrudi. Olga si všimla, že mu hnědé vousy za tu krátkou dobu prokvetly stříbrem.

Když mu Kerenskij sešel ze schodů naproti, podle letitého zvyku se dotkl okraje čepice.

„Plukovníku Nikolaji Alexandroviči, vítejte zpátky,“ řekl Kerenskij, aniž se obtěžoval formalitami, které měl podle protokolu dodržet.

Otci to očividně nevadilo. „Vy jste zřejmě ministr Kerenskij,“ odpověděl. „Děkuji vám, že jste v téhle těžké době chránil moji rodinu.“ Otočil se, pohlédl manželce do očí a ve tváři mu zaškubalo. „Moje nejdražší…“

Matčiny bledé oči se zalily slzami. „Chválabohu, že ses v pořádku vrátil,“ zašeptala. Potom jako by si uvědomila, že Kerenskij stojí přímo vedle ní, sklopila oči a urovnala si přikrývku na kolenou. „Všechno si povíme, až budeme uvnitř,“ dodala hlasitěji. „Čeká na tebe syn.“

„A dcery,“ dodal papá a podíval se na Olgu. Při pohledu na jeho chabý úsměv jí málem puklo srdce. „Díky Bohu, že jste se všechny uzdravily.“ Znovu se obrátil ke Kerenskému, který už čekal u dveří, a s jednou rukou za zády pokynul druhou, jako by ho chtěl uvést dovnitř na karetní partii nebo k jídelnímu stolu. Kerenskij se beze slova otočil a odvedl rodinu do paláce, ponořeného do chmurného šera.

Elektřina sice nefungovala, ale Alexejův pokoj zářil světlem, protože rohovými okny proudilo dovnitř slunce. Přirozený zdroj světla byl jedním z důvodů, proč rodinný lékař Botkin trval na tom, aby tu v době nemoci carské děti ležely, ale když se teď všechny uzdravily, pokoj znovu patřil jenom Alexejovi. Vojenská lehátka už zmizela a místo nich tu stály police s modely lodí, vojáčky, vláčky na klíček a pistolkami. Letadélka z balzového dřeva zavěšená na rybářských vlascích zůstala na místě i během předchozích týdnů, a když její sourozenci v horečkách bloudili očima po stropě, Olga si říkala, jestli v nich nevyvolávají děsivé sny.

Když byla mladší, rozčilovalo ji, že rodiče dali Alexejovi v dětském křídle paláce to největší apartmá. Měl k dispozici obrovské herny, hudební pokoj, pracovnu a soukromý přijímací pokoj, kdežto ona se musela o ložnici dělit s Taťánou, a o učebnu, jídelnu i přijímací pokoj se všemi třemi sestrami. Vzbuzovalo to v ní pocit, že je doma jen dočasně a rodiče se nemohou dočkat, až se vdá za nějakého cizince a navždycky odejde.

Ale pokaždé, když dala najevo nevoli, připomněla jí matka, že Alexej má větší místnosti, protože je jediný syn a dědic koruny, jinými slovy ten vyvolený.

A také nemocný. Olga se dívala na stěny vyzdobené obrazy plovoucích lodí a dobrodružných výprav a na pravé týpí indiánského kmene Čerokí, které mu přivezl jeden z amerických sloužících Jim Hercules. Alexej seděl vedle týpí na invalidním vozíku, který byl od častého používání opotřebovanější než všechny hračky. Chtěl dělat totéž, co ostatní chlapci jeho věku – bruslit na vodních kanálech obklopujících palác a vesele skákat na koni přes živé ploty. Ale jak by mu rodiče mohli tyhle prosté radosti dovolit, když mu při sebemenším úrazu hrozila smrt? A tak se ze všech sil snažili vyhovět alespoň jiným jeho dětským přáním, protože věděli, že dobrodružství, po nichž zoufale touží, nikdy nezažije. Tento pokoj mu je měl vynahradit.

Papá usadil manželku do houpacího křesla vedle Alexeje. Ten byl díky tmavým vlasům a smutným očím otcovou věrnou kopií, ale na rozdíl od něj se nepyšnil urostlou postavou, byl slaboučký a široké rukávy jeho námořnické košile ukrývaly tenké paže.

Alexej na otce zíral a jeho bledá tvář byla bez výrazu. Až donedávna s ním byl na východní frontě a ve snaze posílit morálku armády si potřásal rukou s vojáky. V době, kdy odjížděl, byl carevičem, a teď jeho právo na trůn patřilo vzbouřencům a zrádcům. Olga se v duchu ptala, co si o tom všem asi musí myslet.

Doktor Botkin klesl na kolena. Měl statnou svalnatou postavu, hnědé oči, hustou černou bradku a v dvouřadové uniformě a s oholenou hlavou vypadal spíš jako voják než lékař. „Vaše imperátorské Veličenstvo,“ pozdravil a sklonil hlavu.

Když vstal, car mu sevřel paži. „Jak se vám kdy mohu odvděčit?“ řekl tiše a Botkin bez úsměvu přikývl.

Nakonec si papá klekl před invalidní vozík a položil otevřené ruce synkovi do klína. Alexej ho za ně vzal, oba si povzdychli a potom si beze slova hleděli do očí.

Kerenskij, který stál u dveří, si odkašlal. „Když jste teď s rodinou pohromadě, snad bychom si mohli promluvit o vaší budoucnosti.“

Olga se prudce otočila. „Nemůžete nám dopřát ani chvilku o samotě?“ vyjela hněvivě, ale papá ji pohybem ruky zarazil.

„Jistěže, pane ministře,“ odpověděl, ještě jednou stiskl Alexejovi ruce a vstal.

Když šla Olga za otcem a doktorem Botkinem do bratrovy učebny, soptila nad Kerenského bezohledností vzteky. To jim ani nedá příležitost truchlit nad tím, co ztratili?

Všichni se posadili k velkému dubovému stolu, na němž leželo několik napůl srolovaných map Ruska a Evropy. Alexej se učil zeměpis, usoudila Olga a zadívala se na oranžovou skvrnu, jež znázorňovala Černé moře. Pak zaznamenala Jaltu v podobě černé tečky a rukou vyvedené kolečko, které určovalo polohu letního carského paláce Livadia.

Kerenskij zůstal stát s rukama za zády. Než se v čele stolu usadila i carevna, několikrát přešlápl, pak se obrátil k zasklené knihovně za sebou a začal si prohlížet encyklopedie v kožené vazbě, ohmatané sešity, hmyz uvězněný v kouscích jantaru a lebku hnědého medvěda.

„Vláda obdržela dotaz od dánského dvora,“ oznámil nakonec. Pak se obrátil ke stolu, propletl si prsty a rychle pokračoval: „Královna Alexandrine chce vědět, jak je na tom bývalá carevna se zdravím. Mohl by mi doktor Botkin dát přesné informace o jejím fyzickém a duševním stavu?“ Pohlédl přes hlavu carské dvojice, jako by kromě Botkina nikdo jiný v místnosti neseděl.

Botkin vrhl krátký pohled na Alexandru Fjodorovnu. „Její imperiální Veličenstvo… Její bývalé imperiální Veličenstvo…“ Zaváhal a pak si odkašlal. „Carevna má zvětšené srdce, což je příčinou většiny jejích fyzických obtíží. Trpí sciatickými bolestmi a zhoršeným oběhem krve v nohách, takže nemůže vyvíjet běžnou aktivitu. Trpí často záněty středního ucha a ten způsobuje migrény.“

Kerenskij přikývl. „A po duševní stránce?“

Když se Botkin znovu odmlčel, mamá vzdychla. „Doktore, klidně řekněte, jak se věci mají,“ vyzvala ho. „Už dávno se nepohybujeme ve slušné společnosti.“

Botkin se zatvářil utrápeně. „Carevna má velmi citlivou povahu, takže je pro ni těžké nést na svých bedrech břímě vlády,“ odpověděl opatrně. „Kvůli tomu ji sužují nervové potíže příznačné pro hesenskou dynastii. Stres z toho, co musela přestát v minulých měsících,“ – hlas mu rozhořčením zesílil – „dozajista její duševní zdraví poškodil ještě víc. Totéž by platilo pro každou ženu v jejím postavení.“

Lékař zmlkl a Olga k němu pocítila příval náklonnosti, že dbá za všech okolností na důstojnost svých pacientů.

Kerenskij vystrčil bradu. „Děkuji vám za upřímnost,“ odpověděl. „Posledních několik týdnů prý ošetřujete také jednu ze společnic bývalé carevny, jistou madam Vyrubovovou.“

„Mluvíte o Anně?“ Mamá na Kerenského pohlédla a svraštila čelo. „Proč se na ni ptáte?“

Botkin se zamračil. „Madam Vyrubovová je oddanou přítelkyní carské rodiny. Nechápu, proč vás zajímá, a –“

„Odpovězte prosím na otázku. Je zdravá?“

Botkin zrudl. „Při péči o děti dostala spalničky, ale už se zotavila,“ odvětil. „Kvůli zranění při železničním neštěstí před dvěma roky musí používat vycházkovou hůl, jinak je podle mého názoru v pořádku.“

Kerenskij se otočil a pokývl na pobočníka, který měl na rameni pušku s bajonetem.