OSHO

NEBOJTE SE ZTRATIT HLAVU

Na cestě k pravdě, vědomí a blaženosti

Originally English title: NOTHING TO LOSE BUT YOUR HEAD (an abridged edition of Sat Chit Anand)

Copyright © 1988, 2009 Osho International Foundation, Switzerland www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

Translation © Jana Žlábková, 2010

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks.)

ISBN 978-80-7593-436-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-437-6 (mobi)

Úvod

Prožívání nejvyššího stavu bývá vždy stejné, ale dá se vyjádřit různými způsoby. To už záleží pouze na mystikovi.

Poetickému, esteticky založenému a citlivému člověku se pravda zjeví v podobě krásy. Z pohledu takového člověka jsou pravda a krása nejvyšším vrcholem božskosti. Básník si nedokáže představit, že by krása nebyla součástí nejvyšší jednoty. Jeho zrak je vůči kráse nesmírně vnímavý. Pravda k němu přichází a díky jeho talentu se mění v krásu. Krása je bohyní básníka, malíře a všech tvůrčích umělců.

Umělecká duše definuje nejvyšší stav jako satjam-šivam-sundaram – jako pravdu, božskost a krásu. Jsou však další mystici, kteří nejsou básníci…, protože být básníkem vyžaduje jistý talent. Mystikem může být každý, protože mystika je naše pravé bytí; je to rozvíjení mystické růže v našem nitru. Ale básníkem nemůže být každý. Poetičnost je nadání, ačkoli se hodně blíží mystice. Takže buď se z básníka stane mystik – a tehdy platí ona definice o satjam-šivam-sundaram – nebo mystik náhle zjistí, že je pln úžasné krásy a zcela spontánně začne zpívat a tančit. Z lingvistického hlediska možná nejsou jeho básně zcela v pořádku, ale o to vůbec nejde. Meera, Kabír, Faríd – ti nebyli od samého začátku básníci. Stali se básníky až po určitém prožitku. Zjevně v nich dřímal skrytý talent, a ten náhle procitl, když otevřeli své srdce vesmíru. Vše se otevřelo a vytryskla úžasná poezie, jakou nemůže napsat obyčejný básník, protože básně mystika nejsou běžné kompozice; je to tep jeho srdce, je to sám jeho život.

Jsou však další lidé, kteří dosáhli nejvyššího stavu: například Gautama Buddha nebo Sókratés nebo Pythagoras nebo Lao-c’. Nejsou to básníci. Nemají takový talent, aby z nich byli básníci, a to ani na začátku ani na konci svého prožitku. A proto bude jejich definice jiná. Pamatujte si však, že prožitek je vždy stejný. Ovšem jeho vyjádření závisí na daném jedinci.

Další definice nejvyššího stavu pochází ze stejné kategorie jako satjam-šivam-sundaram a zní sat-čit-ánanda. Sat znamená pravda, čit znamená vědomí a ánanda znamená blaženost. V každé z těchto definic tvoří pravda zcela základní podstatu. A proto i zde, stejně jako v definici znějící satjam-šivam-sundaram, hraje hlavní roli prožitek nejvyšší pravdy. Objevují se tu však dvě nové věci – vědomí a blaženost.

První definice, přestože je obdivuhodná, neodpovídá prožitkům většiny lidí, protože básnický talent je velmi vzácný. Druhá definice už bude vyhovovat mnohem většímu počtu lidí.

Meditace vás přivádí na samý vrchol vědomí – to je čit nacházející se přesně uprostřed. Na jedné straně je pravda, na druhé blaženost. S rozkvětem meditace zjistíte, že pravda vám odhalí všechna svá tajemství a blaženost vás zahrne svými poklady.

Je to stejně zásadní definice jako ta první, ale sami vidíte, v čem se liší: Není tu místo pro sundaram, pro krásu. Takový člověk není vůči kráse příliš vnímavý. Nicméně si velmi dobře uvědomuje, že doslova překypuje blažeností, a má zcela oprávněný pocit, že dospěl k cíli. A tím cílem je jeho pravda.

V sanskrtu se slova dají spojovat dohromady. Tento přístup zřejmě pochází od osvícených lidí. V Indii dosáhlo osvícení mnoho lidí a všichni určitým způsobem ovlivnili vývoj sanskrtu. Sat-čit-ánanda by neřekli tak, jak jsem vám to vysvětloval já. V zájmu větší srozumitelnosti jsem jedno slovo rozdělil na tři části, protože v angličtině se tyto tři věci nedají spojit v jedno slovo. Pravdu, vědomí a blaženost nemůžete spojit v jedno slovo. V sanskrtu to zní satčitánanda. Všechna tři slova jsou spojena dohromady. Je tam sat, je tam čit, je tam ánanda – ale ta slova nejsou oddělena, není mezi nimi mezera. Je to satčitánanda.

Je důležité si pamatovat, že tento prožitek je orgastický, organický a jednotný. Není to tak, že nejprve je sat, potom čit a nakonec ánanda. Objeví se v dokonalé jednotě, a tou je satčitánanda. A k zdůraznění této jednoty se používá jedno slovo – satčitánanda.

Není to však jen otázka jazyka. Je to hluboký prožitek úplné vzájemnosti. Ve skutečnosti se nedá přesně vymezit, že „tohle je pravda a tohle je vědomí a tohle je blaženost“. Náhle je ve vašem nitru všechno naráz. Jinak řečeno, pravda je vědomí a blaženost a blaženost je vědomí a pravda.

To slovo jsem rozdělil proto, abyste ho lépe pochopili. A teď chci, abyste si uvědomili, že v samotném prožitku žádné rozdělení není. Má příchuť blaženosti, má světlo vědomí a je to zjevení pravdy – vše najednou a současně. Nejsou tu žádné postupné kroky; není možné jedno vynechat a prožívat další dva stavy. Je to vnitřní jednota, organická jednota.

Gautama Buddha nikdy nedefinoval nejvyšší prožitek z hlediska krásy. Krása vzbuzuje do jisté míry představu běžného života. Dá se říct, že je to krása mnohem větší, nicméně ona představa tam stále zůstává. Jakmile řeknete „krása“, vybaví se vám tělo, vybaví se vám květiny, vybaví se vám západ slunce. Ale krása, o níž mluví mystici, není krása těchto drobných zážitků. Je to krása celku, taková krása, o jaké nemáme ani tušení… o jaké jsme nikdy ani nesnili.

Satčitánanda je naprostá jednota. Nic z toho není spojeno s naším podvědomím a s jeho světem – ani pravda, ani vědomí, ani blaženost. Je to mnohem čistší a svým způsobem to jasně ukazuje, že jste se dostali mimo světské záležitosti a vstoupili na posvátnou půdu. Celý pohled se změní. Nezbude ani stopa po něčem světském. Dá se říct, že je to mnohem autentičtější definice než ta první a více mystiků definovalo svůj prožitek právě pomocí druhé definice.

Je logičtější a dokonalejší – ale méně citlivá a méně lidská. První definice je lidštější; je tu stále určité spojení s naším obyčejným světem a neobyčejným zážitkem. Tato definice boří všechny mosty. Už nejste součástí běžného světa. Přenesli jste své vědomí do neobyčejného světa, jenž se nedá spatřit běžným zrakem, jenž se nedá uchopit. Neslyšíte ho, nevidíte ho, nemůžete ho vychutnávat.

Slovo sundaram, krása, vzbuzuje pocit něčeho, co můžete vidět na vlastní oči; dá se to vnímat dotekem a je možné, že vaše uši zaslechnou krásnou hudbu. Slovo „krása“ funguje jako most. V druhé definici žádný most není; je to nenadálá změna. Prostě skočíte z mysli do stavu bez mysli.

Pouze ve stavu bez mysli dokážete vnímat pravdu; pouze stav bez mysli je plný vědomí; pouze ve stavu bez mysli jste zasypáni tisícem květů blaženosti. Nic se zde nevztahuje k vašemu běžnému světu. Tento stav je mnohem čistší.

Obě definice mají svá plus a minus a já chci, abyste o nich věděli. Ale pamatujte si, že si nemáte předem volit určitou definici. Nejprve se rozhodněte pro prožitek a definice se dostaví sama. Zvolíte-li si nejdřív definici, nemusí vyhovovat vaší osobnosti a stane se překážkou.

Ponořte se hlouběji do meditace. Hlavní je prožitek. Pak už záleží jen na vás, jak ho vyjádříte. Nejspíše ho budete definovat slovem satčitánanda: pravda, vědomí a blaženost. Je univerzálnější, protože jen málokdo je básníkem.

I. část

Pravda: Základ, bez něhož to nejde

Pravda je pro mysl nebezpečná, protože celý základ mysli je falešný a vymyšlený. Jakmile se objeví pravda, mysl musí odejít, protože její čas vypršel. Příchod pravdy je náhlou smrtí mysli; celá její říše okamžitě zmizí.

Jsme poutníci neznámem

Cítím, že se ve mně děje cosi úžasného, něco, co vůbec nechápu. Cítím vděčnost, ale nevím proč a za co. Do očí se mi derou slzy, ale nevidím žádný důvod. Z tvé promluvy odcházím s rozklepanýma nohama, jako bych po celý den tvrdě pracoval. Co se to děje? Je příčinou toho, že nedokážu pochopit, co se děje, moje nevyzrálé vědomí, nebo má mysl vyžaduje odpověď na něco, na co žádná odpověď není?

Položil jsi mi otázku, která se věčně opakuje. Narazí na ni každý člověk hledající svou cestu. Příčinou je mysl, jež chce všechno vědět, protože vědoucí mysl může ovládat to, co ví. A stane se z toho část jejího území.

Existence má tři vrstvy. Jednou je vědění – to, co už je známo. S tím nemá mysl nejmenší problém. Druhou vrstvou je oblast nepoznaného – toho, co dříve či později poznáte. Včera jste nevěděli, co víte dnes; co je dnes neznámé, bude zítra známé. Mysli to příliš nevyhovuje, ale celkem to zvládá. Ví, že je tu cosi neznámého, ale zároveň ví, že to nebude dlouho mimo její dosah.

První vrstva náleží všem náboženstvím tohoto světa. Proto jsou zaměřena na minulost. Nemají žádné zítřky, mají jen včerejšky. Druhá vrstva náleží světu vědy. Tomu včerejšky zcela vyhovují, protože zítřek je založen na včerejšku. Je to zaměření na dosud nepoznané. V tom spočívá dobrodružství vědy: podmaňovat si to, co je neznámé, a dělat z toho známou věc; jinak řečeno, demystifikovat vesmír. To je hlavní účel vědeckých výzkumů: Na světě by nemělo být žádné tajemství; všechno by mělo být známé.

Věda je největší rozvoj mysli, a proto se nemůže dostat mimo mysl. Samotné slovo věda je spojeno s věděním. Proto věda nerozděluje existenci do tří, ale jen do dvou kategorií: na poznané a nepoznané.

Je tu však ještě třetí kategorie, kterou nazýváme nepoznatelné. Jsme poutníci neznámem. Jakmile vkročíme do neznáma, mysl se vyděsí, protože neznámo se nemůže stát součástí vědění. Nikdy se nestane částí říše ovládané myslí. Navždy zůstane tajemstvím. Dá se to prožívat, ale nedá se to poznat. Můžete to vnímat jako prožitek, ale tento prožitek nezredukujete na znalost. Můžete to tančit, můžete se z toho radovat, ale základní vlastnost, kterou je tajemno, nikdy nezměníte v cosi poznatelného. Vše, co je poznatelné, není ani trochu tajemné.

Tohle je svět mystika. Tohle je svět sat-čit-ánandy – pravdy, vědomí a blaženosti. Věda tato slova vůbec nezná a mysl se jich strašně bojí. Mysl nezná pravdu a ani ji poznat nechce – lež je tak krásná a příjemná! Pravda je pro mysl nebezpečná, protože základem mysli je faleš a předstírání. Jakmile se objeví pravda, mysl musí odejít; její čas vypršel. Příchod pravdy je náhlou smrtí mysli; celá její říše okamžitě zmizí.

Mysl nezajímá ani vědomí. Mysl se všemi možnými způsoby snaží zůstat co nejvíc nevědomá. Všechny společnosti a všechny kultury po celé věky odsuzovaly alkohol a další omamné drogy, ale výsledek je nulový – všechny ty věci přežily a je jich stále víc a mají stále větší vliv. Důvodem je, že mysl se chce nořit do nevědomí, protože jen tam může relaxovat. Jinak je neustále v napětí, protože nepoznatelné je velmi blízko. Mysl chce úplně zapomenout na neznámo, na pravdu.

Zřejmě vás to překvapí, ale věda se vůbec nezajímá o objevování pravdy. Zajímá ji objevování relativní pravdy. Ale relativní pravdy jsou pouhé relativní lži! Tahle slova můžete používat jako synonyma.

Jen to zkuste… Co to znamená, když někomu řeknete „Relativně tě miluji“? Znamená to, že milujete i spoustu dalších lidí. Řeknete-li„relativně“, říkáte tím „Tebe taky miluji“. A relativně nemáte rádi hodně lidí – není to jen jeden člověk. Když jste zamilovaní, tak v podstatě říkáte „Relativně tě miluji“. Ale žádný milenec tohle nikdy neřekl nahlas. Všichni milenci říkají „Miluji tě úplně, absolutně“.

Vědu zajímá jen objektivní svět, v němž se nikdy nedostanete k nejvyšší pravdě, protože věda od samého začátku bojkotuje subjektivní svět. A proto zůstane její pravda navždy relativní. Vědec se zajímá o objekty, ale nezajímá se o sebe samého.

Zajímat se o sebe znamená zajímat se o pravdu, zajímat se o vědomí, zajímat se o blaženost. Pro mysl jsou to však děsivé a nebezpečné cesty – každá z nich je nebezpečná. A všechny patří k sobě jako tři aspekty jednoho prožitku.

Jakmile pocítíte pravdu, pocítíte úžasnou explozi vědomí a zároveň bude vaše srdce překypovat blažeností. Mysl v takové záplavě světla nedokáže ani otevřít oči. Je to noční pták, tak jako sova – ve dne má zavřené oči a v noci začíná její den. Příliš blaženosti je jako potopa. Odplaví všechno shnilé dříví, které mysl nashromáždila jako vědění. A vědomí rozzáří temné kouty, v nichž se schovává mysl potlačující své touhy, hněv, lačnost, chtíč a tisíce věcí, které společnost odsuzuje.

Mysl nemá největší strach ze smrti. Mysl se nejvíc bojí osvícení. Smrti se není třeba bát, protože ta mysli nic nevezme, ale osvícení mysl úplně zničí. Tvá otázka je ve skutečnosti mysl snažící se zjistit, co se s tebou děje. To, co se s tebou děje, je mimo dosah mysli, a proto máš takový strach, třeseš se a jsi nervózní.

Přečtu tvou otázku: „Cítím, že se ve mně děje cosi úžasného, něco, co vůbec nechápu.“ Já také ne! Nikdo nikdy nepochopil, co to je – ani Gautama Buddha, ani Ježíš Kristus, ani Sókratés; nikdo nikdy nepochopil, co to je. A všichni, kdo se toho napili, ucítili sladkost, vůni, uslyšeli hudbu. Ale je to tak rozsáhlé, tak úžasné, že se to nedá zredukovat do slov, aby mysl pochopila, co to je.

Pokud se něco nevyjádří pomocí jazyka, mysl to nedokáže pochopit. Mysl je lingvista, je plná slov a řečí. Je to její jediný poklad a jakmile se něco nedá převést do jazyka, zůstane to mimo svět mysli. Ale mysl je jen vaší malou částí a vy jste mnohem větší; proto můžete prožívat spoustu věcí, které mysl nedokáže pochopit.

Říkáš: „Cítím vděčnost…“ Prožíváš to, co je nevyjádřitelné. A jediné, co můžeš dělat, je cítit vděčnost. A nemůžeš ani říct, za co jsi vděčný, protože tohle„co“je částí tajemství existence. Je dobrým znamením, že to, co se s tebou děje, tě vede k vděčnosti. A vděčnost, vděk, je mnohem důležitější než jakékoli vědění, protože vás transformuje. Vědění vás pouze informuje.

Existují velcí učenci, kteří mají spoustu vědomostí, ale jejich život je prázdný a ubohý. V jejich životě se nic neděje. Pod vrstvou znalostí vlastně vůbec nežijí. Jen nesou dál své břímě, protože jim dodává respekt ve světě nevědomých lidí. Kdyby neustále jen chybovali, tíž lidé by se jim vysmáli.

Mohamed říkával, že vzdělanec je „pouhý osel nesoucí posvátné spisy“. A je velmi pyšný, že není jako ostatní oslové, kteří nosí jen běžné světské věci. Jeden nosí sůl, druhý bahno, další nosí písek a jiný nosí dříví – a osel, jenž nosí posvátné spisy, je samozřejmě kněz mezi osly! Mezi osly je to velký učenec a všichni ostatní oslové ho mají ve velké úctě; není to obyčejný osel.

Přesně to platí i o vašich učencích, slavných profesorech, velkých kněžích, velkých rabínech – promarnili svůj život v knihách. Já nemám nic proti knihám, ale pamatujte si, že je to jen jedna dimenze; není to celý váš život. Je-li život plný knih, jste pouhá knihovna, ale jinak jste úplně prázdní.

Knihy mohou pozvednout váš život na vyšší úroveň. Pokud žijete, pokud milujete, dokážete najít poezii i tam, kde ji nevidí básník. Je-li to člověk žijící jenom v mysli, pak vše, co kdy napsal, jsou pouze slova poskládaná dohromady podle pravidel gramatiky a jazyka. Ale mystik ze slov vyčte to, co do nich vložil on – něco, co tam běžně nebývá.

Jednou z důležitých vlastností mystika je vděčnost nemající konkrétní důvod –„Já vlastně nevím, proč je to tak“– a to je ten správný přístup. Cítit nesmírnou vděčnost za nepoznatelné, cítit vděčnost za to, co je mimo chápání mysli. Dotýkáte se nových horizontů, stoupáte stále blíž ke hvězdám. Tam už mysl nedosáhne. Proto cítíte vděčnost.

„Do očí se mi derou slzy, ale nevidím žádný důvod.“ Tohle nejsou slzy racionality a rozumu. Žádné racionální slzy vlastně ani neexistují, protože nikdy se nestalo, že by se někomu z očí řinuly slzy jen proto, že dvě a dvě jsou čtyři – „Ach, bože můj, dvě a dvě jsou čtyři a mně to vhání slzy do očí!“ Vědění vás nepohne k slzám. Slzy jsou znamení, že se děje cosi zásadního, co se dá vyjádřit pouze slzami nebo smíchem nebo tancem – něčím naprosto iracionálním. Nemůžete to vysvětlit racionálně!

Kdo zná jen rozum, zná v životě jenom poušť. Nezná růže. Nezná nádherný zpěv ptáků, jenž nic neznamená – je naprosto iracionální. Dokonce ani není správné říkat tomu zpěv. Ptáci vydávají určité zvuky, protože jsou vděčni, že nastalo tak krásné ráno; jsou vděčni slunci, stromům, že je tu další den, kdy mohou dýchat, létat po obloze, milovat, zpívat a tančit. Vydávají zvuky, protože nevědí, jak jinak by mohli poděkovat vesmíru.

Jakmile prožíváte něco ze srdce, pocítíte nutkavou touhu plakat. Ale není to pláč pramenící ze smutku. Tyto slzy jsou mnohem cennější než cokoli jiného v životě. Jsou to vřelé slzy, jsou to živé slzy říkající, že jste se dotkli čehosi nevyjádřitelného slovy a nacházejícího se mimo dosah mysli. Jsou to slzy nesmírné radosti a vděčnosti, citlivosti a bezmocnosti – jste bezmocní, protože nedokážete vyjádřit slovy, co prožíváte. Vše, co je v životě podstatné, nemá konkrétní důvod.

Jednou Picasso maloval venku a plátno postavil hned vedle růžového keře. Poblíž si stoupl jakýsi muž a téměř hodinu malíře pozoroval. Nakonec už nedokázal odolat pokušení a řekl Picassovi: „Promiňte, pane, ale nevidím důvod, proč to malujete. Díval jsem se na to ze všech stran… a není mi ani trochu jasné, co na tom obraze je.“

Picasso se na něj podíval a řekl: „Podívejte se na ty růže. Jděte k nim a snažte se zjistit, proč jsou tady. Velmi často mě to trápí… nikdo se neptá ptáků, nikdo se nezeptá páva: ,Proč máš tak nádherně pestrobarevný ocas?‘ Nikdo se nezeptá kukačky – a přitom kuká tak sladce a neuvěřitelně krásně – nikdo se nezeptá stromů: ‚Proč jste zelené?‘ A za mnou každou chvíli přijde nějaký hlupák a ptá se mě: ‚Jaký důvod má to, co děláte?‘ Jděte za Bohem a zeptejte se ho: ‚Jaký význam má tenhle vesmír?‘ Já tvořím jen malé věci, ale on je velký stvořitel… jděte za ním – třeba vám to řekne.“

Já však vím, že i kdybyste se setkali s Bohem, ani on nebude znát konkrétní důvod. Jak může vysvětlit, že tak krásně vybarvil paví peří? Jaký k tomu měl důvod? Proč dal rajce tak dlouhý bílý ocas? Rajku můžete vidět v mé zahradě. Občas sem zaletí a pak zase zmizí. Právě přede dvěma dny se tu objevila. Nebyla tu už několik měsíců. Má nádherný sněhobílý ocas, ale její tělo je hodně malé a černé. Je to drobný pták, a přitom má tak dlouhý ocas – vůbec to nedává smysl. Kvůli tomu ocasu se rajce špatně létá. A tak většinou jen skáče ze stromu na strom. Takže jaký to může mít důvod? Ale ten pták je nádherný a kombinace barev je přímo úžasná.

Krása nemusí být racionální a stejně tak ani blaženost ani ticho nemusí být racionální. Meditace není racionální úsilí; meditace je v podstatě iracionální. Přesněji řečeno, je superiracionální: dostává se mimo rozum a jeho možnosti.

Picasso měl pravdu, protože tím vlastně říkal, že člověk se na to nemůže zeptat ani Boha… Všichni se chodí modlit do kostela, do synagogy, do chrámu a nikdo se Boha nezeptá:„Jaký to má všechno účel?“ Každé ráno vyjde slunce a vytvoří nad oceánem, nad horami nádherný úsvit s tolika úžasnými barvami na horizontu – z jakéhosi neznámého a podivného důvodu.

Studoval jsem na univerzitě, která se nacházela na nejkrásnějším místě na světě – tedy určitě na nejkrásnějším místě v Indii. Navštěvoval jsem hodně univerzit, ale univerzita v Sagaru, který není příliš velký, měla něco do sebe – nemyslím tím samotnou univerzitu, ale mluvím o tamních horách a jezeře. Univerzita stojí na hoře, která není moc vysoká, ale jezero je ohromně velké a rozlehlé.

Na mnoha místech jsem ráno a večer vídal krásně zbarvený horizont, ale nikde jsem nespatřil tak neuvěřitelně divoké barvy jako poblíž univerzity v Sagaru. Nikdy jsem neviděl takové barvy, jako když slunce vycházelo nad jezerem a zapadalo za horami. Byla to úžasná barevná škála nemající žádný konkrétní účel; byla to prostě přehršle nádherných barev!

Když jsem poznal rána a večery v Sagaru, hledal jsem ty barvy i jinde, ale nikde jsem je nenašel. Rána a večery na dalších místech byly značně ubohé. Sagar je malé město. Je na něm zajímavé jen to, že má univerzitu na jednom z nejkrásnějších míst na světě. Ale proč byl Bůh tak štědrý? Neměl k tomu sebemenší důvod.

I kdybyste se s Bohem setkali, nevysvětlí vám to. Proto jsem skoncoval s hypotézou o Bohu. Žádný Bůh není zapotřebí, protože přijmout Boha znamená zatěžovat člověka těžkým břemenem, vyvolávat v něm napětí a způsobovat mu starosti a problémy. Je lepší, když Bůh není. Já proti němu nic nemám – dělám to jen z lásky a soucitu. Mám pocit, že by neměl být! Můj způsob popírání Boha je zcela jiný než postoj ateistů – ti jsou proti němu. Já jsem pro, ale on prostě není.

Picasso měl pravdu, když se rozčílil. A tohle je další příběh z jeho života… Jedna hodně bohatá paní, opravdu velmi bohatá, ho požádala, aby namaloval její portrét. Picasso řekl: „Já portréty nemaluji.“ Paní odvětila: „O cenu tu vůbec nejde – řekněte si cokoli – protože já od vás chci portrét právě proto, že portréty nemalujete! Chci mít něco výjimečného. Nikdo na celém světě nebude mít portrét od Picassa, jenom já. Zaplatím vám, kolik si řeknete, ale musíte namalovat můj portrét.“

Picasso chvíli v duchu uvažoval: „Řeknu si tak vysokou cenu, že ta paní uteče.“ A tak prohlásil: „Pět milionů dolarů.“ Paní odpověděla: „Dám vám šest. Začněte malovat, já jsem připravena.“ Picasso byl v pasti, a tak musel portrét namalovat. Když byl hotov, paní řekla: „Je to krásné, ale řekněte mi, kde mám nos? Nemohu ho najít…!“

Nos je uprostřed obličeje. Když najdete nos, dokážete určit, kde jsou oči, kde jsou ústa, kde jsou uši a tak dále. Ale pokud ten střed nenajdete…

Ta paní řekla: „Jen mi řekněte, kde je nos, a já si to ostatní už nějak domyslím.“

Picasso odpověděl: „Já jsem vám říkal, že portréty nemaluji, protože potom vždycky vyvstane tenhle problém. Nevím, kde máte nos. Věděl jsem to, když jsem ho maloval, ale teď už jen vím, že je to krásný obraz. Je na něm spousta nádherných barev – koho by zajímal nějaký nos? Hlavně nikomu neříkejte, že je to váš portrét!“

Picasso se svým způsobem přiblížil mystice víc než kterýkoli jiný malíř, protože to, co namaloval, se nedá pochopit, ale musí se to prožít. Jeho barvy, jeho kombinace barev jsou neuvěřitelné. Mnohokrát pokořil Boha. Ale neptejte se na význam, neptejte se rozumu, nezatahujte do toho mysl – prostě si to vychutnávejte!

A sami dobře víte, že když si vychutnáváte skvělou zmrzlinu, neptáte se na důvod! Neptáte se, jaký to má smysl. Když si někde dáte pizzu, ptáte se „Jaký to má význam?“ Samotná chuť úplně stačí. Já nevím, jaké to je, protože pizzu jsem nikdy neochutnal, ale i tak cítím, jak se mi sbíhají sliny, natož pak vy! A já nikdy pizzu neochutnám, to vám mohu slíbit, protože si chci uchovat pár nepoznaných tajemství!

Říkáš: „Z tvé promluvy odcházím s rozklepanýma nohama…“ Já odcházím úplně stejně! Mám co dělat, abych došel do svého pokoje. A dál říkáš: „… jako bych po celý den tvrdě pracoval.“ Jsi tak rozechvělý proto, že jsi opojený něčím, co není chemické, není to droga ani alkohol, ale vychází to z vědomí, pravdy a blaženosti – což člověka opíjí mnohem víc než jakýkoli alkoholický nápoj.

A ptáš se mě: „Co se to děje?“ Nedávej mi takové otázky! Něco se skutečně děje; jakmile položíš otázku, hrozí nebezpečí, že se to přestane dít. Je to velmi plachá věc. Dovol, ať se to děje, měj z toho radost a netrap se tím, že se ti klepou kolena. Čím víc se budeš ptát a snažit se zjistit, co se děje, tím méně se budeš cítit, jako bys celý den tvrdě pracoval.

Kladení otázek, na které není odpověď, vyvolává v člověku napětí. Pak máte opravdu pocit, že jste tvrdě pracovali, protože to nepřináší žádné výsledky! I kdybyste se dřeli celý život, není to k ničemu. Ptáš se: „Je příčinou toho, že nedokážu pochopit, co se děje, moje nevyzrálé vědomí?“ Tak to není – kdybys měl vyzrálé vědomí, klepala by se ti kolena mnohem víc! Tu příčinu jsi poznal sám – „Nebo má mysl vyžaduje odpověď na něco, na co žádná odpověď není?“

Ano, tak už s tím přestaň!

Dolores se provdala za starého pana Pincuse, protože jí bylo jasné, že dostane jeho peníze a nebude pro to muset příliš udělat. Při svatební noci se začne chichotat, když manžel vyndá kondom a položí ho na stůl.

„Miláčku,“ zamumlá Dolores, „nemyslíš, že jsi zbytečně opatrný? Vždyť je ti osmdesát osm.“

Ale pan Pincus se jen pousměje, vyndá ze zásuvky kousek vaty a nacpe si ji do nosu. A pak vytáhne ještě ucpávky ho uší.

„Drahoušku,“ řekne mladá paní. „Ten kondom chápu, ale co má znamenat tohle?“

„Zlato,“ odpoví pan Pincus a strčí si ucpávky do uší. „Měla bys vědět, jaké dvě věci přímo nesnáším. Tou první je ječící žena a tou druhou je zápach spálené gumy,“ prohlásí a zhasne světlo.

Hymie Goldberg celý život tvrdě dřel a stal se z něj velký boháč. Teď však už leží na smrtelném loži, vedle něj sedí jeho manželka Becky a Hymie začne šeptem odevzdávat své světské bohatství.

„Svůj Cadillac,“ řekne, „s detektorem na vyhledávání jízdní policie odkazuji synovi Samovi.“

„Měl bys ho nechat Joeovi,“ prohlásí Becky. „Je to lepší řidič.“

„Dobře,“ zašeptá Hymie. „A Rolls-Royce odkazuji své dceři Lindě.“

„Dej ho radši synovci Willimu,“ přeruší ho Becky. „Ten jezdí hodně opatrně.“

„Dobře. Dej ho Willimu,“ pokračuje Hymie. „A mého dvanáctiválcového Jaguára dostane má neteř Sally.“

„Já osobně myslím,“ řekne Becky, „že by ho měla dostat Judy.“

Hymie zvedne hlavu a zvolá: „Becky, prosím! Kdo tu umírá? Ty, nebo já?“

Spojení s věčností existence

Satčitánanda… bez ohledu na význam toho slova se už jen to, jak zní, hluboce dotýká mého srdce.

Ze všech jazyků světa patří satčitánanda mezi těch pár slov, jež sestoupila z nejvyššího vrcholu vědomí. Tato slova jsou jako znělá hudba, jako krásná poezie; nejsou to obyčejná slova. A dotknou-li se vašeho srdce, aniž byste znali jejich přesný význam, je to proto, že se v nich odráží nezvučný zvuk těch, kteří vstoupili do onoho prostoru.

Sanskrt může být hrdý, že se z něj nikdy nestal živý jazyk používaný na tržišti. Milovníci sanskrtu se snaží dokázat, že je tomu přesně naopak; snaží se dokázat, že to kdysi býval živý jazyk, jímž lidé mluvili; že na tom byl stejně jako jakýkoli jiný dialekt. Domnívají se, že když jazyk nepoužívají obyčejní lidé, ztrácí svůj význam a je to mrtvý jazyk.

Sanskrt lidé nikdy běžně nepoužívali, ale není to mrtvý jazyk. Je to jazyk mystiků, je to jazyk těch, kteří vědí. Je pravda, že nenáleží tomuto světu – pochází z jiného světa, což však není důvod ke kritice. Jeho výjimečnost spočívá v tom, že ho používalo jen pár lidí, kteří dosáhli nejvyššího poznání. Každé jejich slovo je velmi důležité, protože vychází z hlubokého prožitku reality jejich vlastního bytí.

Takzvaně živé jazyky náleží tomuto světu. Jsou určeny pro tržiště, ke každodennímu používání a nemohou obsahovat něco, co je mimo tento svět. Sanskrt je možná jediný jazyk tohoto druhu… a je to také mateřský jazyk všech civilizovaných jazyků světa.

Svým způsobem je velmi vzácné, že lidé, kteří ho vytvořili, nepřemýšleli o materiální stránce existence, ale soustředili se na to, aby slova odrážela cosi z vědomí, z výšin vědomí, z lásky, ze soucítění a z extáze. Jejich slova jsou posvátné mantry. Vycházejí ze samého zdroje našeho života. Říkáš: „Satčitánanda… bez ohledu na význam toho slova se už jen to, jak zní, hluboce dotýká mého srdce.“ Je to neznělý zvuk; jinak řečeno, je to zvuk ticha, zvuk nejvyššího prožitku, zvuk, který slyšíte, když jste jen vy a vesmír. Význam není vůbec důležitý – říkáš „bez ohledu na význam“ – protože význam náleží mysli. Ale satčitánanda přesahuje jakýkoli význam. Je to vůně, jež opustila květinu. Květina je vidět – je to část tohoto světa, část hmoty – ale vůni nemůžete zachytit. Můžete ji cítit a ona se vás hluboce dotkne. Pronikne až do samého centra vašeho nitra, a přesto nezjistíte, jaký má význam. Nedokážete zjistit, co to vlastně je.

Význam tu není důležitý, hlavní je účinek. Neznamená to, že to slovo nemá význam, protože důležité je, jak působí. A působí tak, že samotný zvuk slova satčitánanda pronikne do srdce a při tom prolomí všechny bariéry a všechna zábrany. Rezonuje uvnitř vašeho bytí, vytváří jemnou harmonii, hluboký klid, tajemný pocit uspokojení, vyrovnanosti s tímto světem, s vesmírem, se samotnou existencí – a nejen s existencí, ale také se sebou.

Je to čiré ticho. Je to stejné, jako když se voda změní v led a led roztaje a je z něj znovu voda. Taková je podstata oněch nádherných zvuků. Mají určitý význam, ale hlavní je, že jejich podstata ve vás roztaje a pronikne do každé části vašeho bytí, do každé buňky, aby ji roztančila.

Jsou to mystické zvuky. A těch není mnoho. Mluvil jsem tu o slovech satjam-šivam-sundaram, sat-čit-ánanda, hari óm tat sat, óm mani padme húm, óm-šánti-šánti-šánti. Tuto pětici jsem vybral proto, že je nejdůležitější a proniká nejhlouběji. Pokusím se uvést i významy oněch slov, protože tím bude jejich působení ještě silnější. Jejich význam se nedotkne pouze vašeho srdce, ale i vaší inteligence. A k transformaci je zapotřebí, aby byl dotek co nejúplnější. Začnu tím posledním. Je to zvuk, jímž končí všechny východní posvátné spisy… óm-šánti-šánti-šánti. Znamená to „neznělý zvuk neboli zvuk vnitřního ticha – mír… mír… mír“. Každý východní posvátný spis končí stejně. A je jedno, zda je to text hinduistický, nebo buddhistický, nebo džinistický. Tyto směry se liší svými filozofiemi, svými ideologiemi. Jsou to různá náboženství a přes deset tisíc let jsou neustále v konfliktu. Ale kupodivu všechny jejich posvátné spisy končí zvukem vnitřního ticha – „mír… mír… mír“… Vypadá to, že v tomto případě mají prožitky různé kořeny. Kořeny jsou jiné a liší se i líčení prožitků. Jsou ve střetu, protiřečí si, ale pokud jde o samotný konec, jakmile prožitky dosáhnou nejvyššího vrcholu vědomí, je tam pouze zvuk ticha a naprostý mír – tak hluboký, že je třeba opakovat to třikrát – mír… mír… mír.

Čtvrté složené slovo používají Tibeťané, ačkoli téměř všechny jeho části pocházejí ze sanskrtu – óm mani padme húm. Je to velmi mystický výrok a znamená „klenot v lotosu… zvuk ticha“. Nedokážete si představit nic krásnějšího než nádherný klenot v té nejúžasnější květině na světě, v lotosu. Tato slova se vás snaží dostat do jiné sféry způsobem uchopitelným myslí; zvuk ticha – óm – klenot v lotosu. Měl jsem to rád už jako dítě. Jen ta slova – „klenot v lotosu…“ Podařilo se jimi vyjádřit nejkrásnějším způsobem to, co je mimo tento svět.

Třetí spojení slov zní hari óm tat sat neboli „zvuk ticha… to je ta jediná pravda“.

Druhé spojení zní sat-čit-ánanda, tedy „pravda, vědomí, blaženost“.

A jako první je satjam-šivam-sundaram – „pravda, božskost, krása“.

Tato pětice náleží vesmírnému duchovnímu vědomí; nepatří žádnému organizovanému náboženství, protože jednotlivá spojení slov pocházejí od určitých mystiků. Ti do těchto pěti manter vnesli své srdce, vnesli do nich své osvícení, vnesli do nich své procitnutí. V angličtině neexistují slova, jimiž by se tyto mantry daly přeložit. Jsou to posvátná slova a nepoužívají se v každodenním životě, protože mají význam jen tehdy, dostanete-li se mimo tento viditelný svět a vstoupíte do neviditelného vědomí. Mantra je posvátný klíč. Otevírá dveře do nejvyššího stavu.

Pro vás je však důležitý i význam, protože jste v mysli. Tehdy se zvuk dostane ještě hlouběji do srdce a vyvolá ve vás nadšení. A je lepší nevynechávat z tohoto prožitku mysl, protože by vás mohla rušit; mohla by se vám začít mstít.

Neznepřátelte si svou mysl. Je schopna všechno zničit. Všimli jste si, jak ničí vaše tělo? Když se zlobíte, naruší se tím funkce celého těla:žaludek se sevře, krevní tlak stoupne a vy se náhle začnete potit i tam, kde je klimatizace. Velký vztek bývá častou příčinou infarktů. Srdce se náhle zastaví. Mysl může narušit funkce těla i srdce. Jen pár lidí si uvědomuje, že jde o rozrušení srdce, protože to není běžný zážitek.

Neznáte-li význam slov, mysl není uspokojena a brzy začne vytvářet podezření a pochybnosti; začne být skeptická. Začne vám říkat, že se chováte iracionálně, a vás to ovlivní. Jestliže s vámi mysl nespolupracuje, působení sat-čit-ánandy na srdce bude stále menší.

Mou snahou je transformovat celé vaše bytí a nic nevynechat, protože to by nebylo přirozené. A dokážete-li mysl přesvědčit, ať jde s vámi, není třeba vytvářet opozici. Já jsem proti vyvolávání zbytečného konfliktu a rozpolcenosti vašeho bytí. Lepší je vybudovat most mezi myslí, tělem a bytím.

Význam těch slov je navíc velmi krásný. Sat znamená pravda. Tu hledá člověk nejdéle, protože nezná-li pravdu, nezná vůbec nic. Pravda je samou podstatou naší existence. Neznáme-li pravdu, je naše existence jen náhodná a nemá žádný smysl.

Zdá se, že s přírodou se stalo něco divného a my jsme toho výplodem – jsme podivíni. Dokud nepoznáte sami sebe, nemůžete navázat hluboký vztah s vesmírem. Právě konkrétní význam se stane mostem k vesmíru. A pokud necítíte, že to má nějaký význam, že ve vašem bytí je pravda, neuvědomujete si pevné spojení s celkem.

Pravda je prožitek bytí v pevném spojení s věčností existence a s celkem a s dokonalostí a úžasností a nádherou toho všeho. Pravda prostě znamená to, co je. Je to čiré bytí. A tato pravda se vám odhalí jen tehdy, dospěje-li vaše čit, vaše vědomí, k nejvyššímu rozkvětu. Vědomí vám odhalí pravdu. Proto se klade takový důraz na meditaci. Meditace vám neodhalí pravdu, ale výrazně umocní vaše vědomí. A vědomí vám pak poskytne dvě věci: na jedné straně pravdu a na druhé straně nesmírnou blaženost. Budete jako pták mající obě křídla. Pravda je jedno vaše křídlo, blaženost je vaše druhé křídlo. A vy jste čiré vědomí.

V tomto prožitku můžete vzlétnout jako orel ke slunci do výšin neznáma. Patří vám celý vesmír. Ať jste kdekoli, jste stále doma. Ať jste čímkoli, jste stále v naprostém klidu. Ať se děje cokoli, je to krásné a vyvolává to ve vás pocit nesmírné vděčnosti.

Modlitba se stane tepem vašeho srdce. Nemodlíte se v synagogách a v kostelech a v chrámech a v mešitách. Ty jsou pro neduchovní lidi, pro pokrytce. Tihle lidé jen předstírají. Opravdu duchovní člověk má modlitbu v tepu svého srdce. A neustále je celé existenci ohromně vděčný za vše, co nám dává – za život… za lásku… za smích…

Zcela lidské a ohleduplné

Co je podle tebe nejúžasnější na tomhle světě?

Podle mého názoru je to člověk. Člověk je ten nejúžasnější tvor žijící společně se všemi zvířaty, stromy, horami, řekami, oceány, hvězdami, oblaky.

Uvedu pár příkladů…

Hamish MacTavish se stal seržantem jednotky Skotských horalů. Jednoho dne vejde do lékárny a položí na pult starý kondom. „Kolik by stála jeho oprava?“ zeptá se.

„No,“ odpoví lékárník, „když ho dám umýt, vysušit, zacelit, namazat a znovu srolovat, tak to vyjde na třicet pencí.“ „Proboha,“ zvolá MacTavish. „A kolik stojí nový?“ „Padesát pencí,“ odpoví lékárník.

MacTavish strčí kondom zpátky do kiltu a vyjde ven se slovy: „Proberu tu věc s hochy v kasárnách a zítra vám dám vědět, jak jsme se rozhodli.“

Paddy pracoval v místním pivovaru a jednoho dne spadl do obřího sudu a utopil se. Když se jeho manželka dozvěděla, co se stalo, zeptala se, zda se může přijít podívat na místo, kde k té tragédii došlo.

Mistr v pivovaru jí to vysvětlil:„Lezl nahoru po žebříku a pak uklouzl a spadl do piva a utopil se.“

„To je strašné!“vykřikla Maureen.„To musela být příšerná smrt.“

„Já bych neřekl, že až tak příšerná,“ odvětil mistr. „Předtím se mu podařilo dvakrát vylézt ven a odskočit si na záchod!“

Američan, Angličan a Francouz probírají příklady savoir faire.

„Nuže,“ začne Američan, „když přijdete domů a najdete manželku v posteli s jiným mužem a vy toho hajzla nezabijete, tak je to příklad savoir faire.“

„Nesmysl, starouši,“ opáčí Angličan. „Když přijdete domů a najdete svou manželku v posteli s jiným mužem a řeknete ‚Prosím, pokračujte, pane‘, tak to je savoir faire.“

„Ne! Ne!“ vykřikne Francouz. „Když přijdete domů a najdete manželku v posteli s jiným mužem a řeknete ‚Prosím, pane, pokračujte‘, a ten muž je schopen pokračovat – tak tohle je savoir faire.“

Na tomhle světě není nic úžasnějšího než člověk. Jen se rozhlédněte kolem! A není to jen pár výjimek, takových příkladů je spousta. Ve skutečnosti každý, když pozoruje sám sebe, zjistí, že se v mnoha situacích chová úžasně. A jste-li dost bdělí a stanete se pozorovatelem, objevíte to u spousty lidí… nedokážete pochopit, proč je svět tak smutný, když se stále děje tolik úžasných věcí. Měl by to být věčný festival smíchu.

To je má představa o opravdovém lidstvu: budou to úžasní lidé a budou se radovat z každého okamžiku. Nebudou vážní, nebudou svatí. Budou naprosto lidští a ohleduplní a plní smíchu, tance, písní a všeho, co je člověku dáno.

Buďte bdělejší a pozornější a všímavější, kdykoli se děje něco úžasného – a hlavně tady u mne, na tomhle místě. Odkud mám podle vás všechny ty vtipy? Mí lidé se neustále navzájem pozorují a vymýšlejí vtipy a sdělují mi je. Já nikdy nevycházím ven. Ale lidé se učí být pozorní, a tak se setkávají s mnoha úžasnými věcmi jak u sebe, tak u druhých… A pořád mi nabízejí nové vtipy.

Já budu mít vždycky velkou zásobu vtipů, protože tady u mě se po celý den ani nic jiného dělat nedá. Je to nepřetržitý karneval.

Vaše já není vaše realita

Konečně jsem dorazil domů, sám k sobě, a je tam ticho a takový poklid, jaký jsem dosud nikdy nepoznal. Cítím se jako květ připravený k rozvití, ale zatím nejsem ve spojení s energií lásky a radosti potřebnou k tomu, aby ten květ rozkvetl. Zdá se, že jsem ještě naplno neotevřel své srdce sám sobě. Osho, chybí mi něco, nebo je to jen otázka času?