Stephen King

Z BUICKU 8

Copyright © Stephen King, 2002

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Ivan Němeček, 2004

Original English title: FROM A BUICK 8

Copyright © for Czech edition by Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-471-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-472-7 (mobi)

Pro Surendru a Gítu Patelovy

TEĎ: Sandy

Syn Curta Wilcoxe se začal točit kolem policejní stanice rok po smrti svého otce, ale nikdy mu nikdo neřekl, ať se tu neplete, ani se ho nezeptal, co tam ksakru dělá. My jsme věděli, co tam dělá: snaží se podržet si vzpomínku na tátu. Policajti toho vědí spoustu o psychologii žalu; většina z nás o tom ví víc, než by chtěla.

Ned Wilcox studoval poslední ročník Statlerské střední. Když nadešel čas volby, nechal fotbalu a vybral si jednotku D. Je těžké si představit, že kluk jeho věku dá přednost neplacené údržbě před pátečními večerními zápasy a sobotními mejdany, ale přesně to udělal. Myslím, že nikdo z nás s ním o jeho rozhodnutí nemluvil, ale respektovali jsme ho za ně. Prostě usoudil, že je čas nechat her. Takového rozhodnutí často nejsou schopni ani dospělí chlapi; Ned ho učinil ve věku, kdy si ještě ani nesměl koupit panáka. Nebo balíček cigaret. Myslím, že táta by na něj byl hrdý. Vlastně to vím.

Když uvážím, jak často se u nás ten kluk motal, asi bylo stejně nevyhnutelné, že narazí na to, co bylo v hale B, a někoho se zeptá, co to je a co to tam dělá. A bylo nejpravděpodobnější, že se zeptá mě, protože jsem byl nejlepší kamarád jeho táty. Tedy aspoň z těch, co byli ještě u policie. A možná jsem i chtěl, aby se mě zeptal. Co tě nezabije, to tě posílí, slýchával jsem od svých předků. Jen ať ten zvědavec pořádně omládne.

To, co se stalo Curtisu Wilcoxovi, bylo prosté. Zabil ho místní opilec, kterého Curt dobře znal a kterého šestkrát nebo osmkrát zabásl. Ten opilec, Bradley Roach, nechtěl nikomu ublížit; opilci zřídkakdy chtějí. To ovšem člověku nebere chuť kopat ty pitomce do zadku celou cestu do Rocksburgu.

Na sklonku horkého červencového odpoledne roku 2001 zastavil Curt velký šestnáctikolový mezistátní kamion, který opustil čtyřproudovou dálnici, protože jeho řidič zatoužil po domácím jídle místo dalšího přídělu prefabrikované stravy z Burger Kinga nebo z Taco Bellu na I-87. Curt parkoval na asfaltu opuštěné pumpy Jenny na křižovatce pensylvánské státní silnice číslo 32 a Humboldt Road – jinými slovy na tomtéž místě, kde se před těmi dávnými lety v naší části poznaného světa objevil ten zatracený starý Buick Roadmaster. Můžete tomu říkat náhoda, jestli chcete, ale já jsem polda a na náhody nevěřím, jen na řetězce událostí, které jsou čím dál tím křehčí, až je nějaká smůla nebo čirá lidská zlomyslnost přetrhne.

Nedův táta se vydal za tím kamionem proto, že si všiml jeho poškozené pneumatiky. Když kamion míjel jeho stanoviště, Curt viděl, jak se mu u jednoho zadního kola točí kus téměř odtrženého pláště. Hodně malých dopravců jezdí na protektorech; při vysokých cenách nafty skoro musí, a protektor se někdy odtrhne. Takové spirály a kusy vidíte na mezistátní dálnici pořád; válejí se na vozovce nebo v odstavném pruhu jako svlečené kůže obřích hadů. Je nebezpečné za takovým vozem jet, zvlášť na dvouproudové dvaatřicítce, hezké, ale zanedbané státní silnici mezi Rocksburgem a Statlerem. Dostatečně velký kus utržené pneumatiky dokáže rozbít čelní sklo auta jedoucího za ním. A i když nerozbije sklo, může řidiče tak zaskočit, že se ocitne v příkopu nebo nabourá do stromu nebo sjede ze stráně do Redfernského potoka, který kopíruje dvaatřicítku zatáčku za zatáčkou skoro šest mil.

Curt rozsvítil maják a řidič kamionu jako hodný chlapec zastavil. Curt zastavil hned za ním; nejdřív nahlásil svou polohu a příčinu silniční kontroly a počkal, až se mu ohlásí Shirley. Teprve potom vystoupil a vydal se ke kamionu.

Kdyby šel přímo k řidiči, který se vykláněl z okénka a vyhlížel ho, mohl být dneska naživu. Jenže on se zastavil u poškozené zadní vnější pneumatiky, a dokonce zkusil uvolněný pruh odtrhnout. Řidič kamionu to všechno sledoval a svědčil pak o tom u soudu. Když se Curt zastavil, připojil předposlední článek řetězu, který přivedl jeho chlapce k jednotce D. Tím posledním článkem byl pak Bradley Roach, který se zrovna nakláněl pro další pivo z kartonu postaveného před sedadlem spolujezdce svého starého Buicku Regal (tedy nikoli našeho buicku, ale jiného buicku. Ano, je zvláštní, jak se nám při zpětném pohledu na katastrofy a milostné vztahy události řadí jako planety na astrologově diagramu). Za necelou minutu nato byl Ned Wilcox a jeho sestry bez táty a Michelle Wilcoxová bez manžela.

Zanedlouho po pohřbu se začal Curtův chlapec objevovat v domě, kde sídlila jednotka D. Já jsem toho podzimu sloužil od tří do jedenácti (nebo jsem se jen zastavil, abych se pozeptal, co je nového – pro hlídkového policistu je těžké zůstávat stranou dění) a vídal jsem chlapce jako první. Zatímco jeho kamarádi trávili čas na hřišti Floyda B. Clouse za střední školou, kde při tréninku vráželi do bránících figurín a plácali se dlaněmi nad hlavou, Ned ve své zeleno-žluté školní bundě uklízel na trávníku před policejní stanicí spadané listí do velkých hromad. Zamával mi a já mu pozdrav opětoval: já tě vidím, chlapče. Když jsem zaparkoval, zašel jsem k němu a prohodili jsme pár slov. Vyprávěl mi, jaké pitomosti nadělaly v poslední době jeho sestry, a posmíval se jim, ale i přes ten výsměšný tón bylo cítit, jak je má rád. Někdy jsem šel zadem a zeptal se Shirley, co je nového. Bez Shirley Pasternakové by se policie v západní Pensylvánii úplně rozložila, na to můžete vzít jed.

S příchodem zimy Ned podle potřeby udržoval sněžnou frézou parkoviště, kde policisté nechávali své soukromé vozy. Parkoviště sice mají na starosti dva místní šejdíři, bratři Dadierové, ale jednotka D sídlí v kraji amenitů na úpatí Short Hills a v silné bouři vítr dokáže vytvořit závěje téměř vzápětí poté, co sněžný pluh odjede. Ty závěje mi připadaly obrovské, ale Ned jim byl důstojným soupeřem. Pouštěl se do nich i v osmistupňovém mrazu, když z hor přicházela vichřice. Přes kombinézu na sněžný skútr měl svou zeleno-žlutou bundu, na rukou kožešinou lemované policejní rukavice, na hlavě lyžařskou kuklu. Zamával jsem mu. Mávl na znamení, že mě vidí, a pokračoval v boji se závějemi. Potom se občas zastavil na kávu nebo na šálek horké čokolády. Kolegové procházeli kolem a ptali se ho na školu, na to, jestli drží dvojčata zkrátka (holkám bylo tu zimu roku dva tisíce jedna tuším deset). Taky se ho ptali, jestli máma něco nepotřebuje. Někdy jsem se ho vyptával i já, pokud nablízku zrovna nikdo moc hlasitě neřval nebo pokud jsem neměl moc papírování. O jeho otci nepadlo ani slovo, a přesto se všechny ty hovory týkaly právě jeho. Snad mi rozumíte.

Shrabování listí i závěje na parkovišti měl vlastně na starosti Arky Arkanian.

Arky byl správce, ale přesto byl jedním z nás. Nikdy se nenaštval, nikdy neláteřil, že mu Ned leze do zelí. Pokud šlo o odklízení závějí, vsadil bych se dokonce, že v duchu padal na kolena a děkoval Bohu, že to ten kluk dělá za něj. Arkymu tehdy bylo šedesát, muselo být, a časy, kdy hrával fotbal, měl dávno za sebou, stejně jako časy, kdy dokázal strávit venku půldruhé hodiny i v desetistupňovém mrazu (to je jako minus pětadvacet, když přičtete faktor větru) a nic mu to nedělalo.

A pak začal chlapec chodit za Shirley, oficiálně policejní spojovatelkou Pasternakovou. Když přišlo jaro, Ned s ní v její malé dispečerské kabině trávil stále víc času. Měla tam telefony, TZN (telefonické zařízení pro nedoslýchavé), policejní mapu a počítač, nejdůležitější součást tohoto rušného malého světa. Ukázala mu soubor telefonů (nejdůležitější je červený, který je naším koncem pohotovostní linky 911). Vysvětlila mu, že sledovací zařízení se musí jednou týdně odzkoušet, a ukázala mu, jak se to dělá a jak se denně musí sledovat rozdělovník, aby člověk věděl, kdo hlídkuje na silnicích Statleru, Lassburgu a Pogus City, kdo má být u soudu a kdo neslouží.

„Mě nejvíc straší, že ztratím poldu a nevím, že je ztracený,“ řekla jednou Nedovi.

„Už se to někdy stalo?“ zeptal se Ned, „že se... někdo ztratil?“

„Jednou,“ odpověděla. „To jsem tu ještě nebyla. Podívej se, Nede, zkopírovala jsem ti kódy. Už se nemusejí používat, ale my je pořád používáme. Pokud chceš dělat na dispečinku, musíš je znát.“

Pak mu zopakovala čtyři základní zásady své práce: znát místo, znát povahu incidentu, znát povahu zranění, pokud k němu došlo, a vědět o nejbližším dosažitelném hlídkovém voze. Místo, incident, zranění, NDHV, to byla její mantra.

Pomyslel jsem si: Po ní povede dispečink on. Ona to tak chce. Nevadí jí, že přijde o práci, až přijede plukovník Teague nebo někdo ze Scrantonu a všimne si, jak to ten kluk dělá; ona prostě chce, aby to dělal.

A krucinál, týden nato už seděl za stolem policejní spojovatelky Pasternakové v její dispečerské kabině, nejdřív jen krátce, když si odskočila, ale pak na delší a delší dobu, když si zašla na kávu nebo zakouřit.

Když si chlapec poprvé všiml, že ho tam vidím samotného, vyskočil a provinile se usmál, asi jako kluk, kterého matka přistihne v jeho pokoji s rukou na dívčím ňadru. Pokývl jsem mu na pozdrav a šel voskovat auto. Nijak zvlášť jsem nad tím nepřemýšlel. Shirley předala dispečink statlerské jednotky B klukovi, který se stále potřeboval holit jen třikrát týdně, a on byl spojovacím článkem s téměř tuctem poldů, ale já ani nezpomalil krok. Pořád jsme ještě hodně mluvili o jeho tátovi, pochopte. Shirley a Arky, stejně jako já i další uniformovaní poldové, se kterými Curtis Wilcox sloužil přes dvacet let. Ne vždycky mluvíte ústy. Někdy na tom, co říkají ústa, vůbec nezáleží. Musíte umět naznačovat.

Nicméně když jsem byl z dohledu, zastavil jsem se. A stál. Naslouchal. Na druhé straně kanceláře, u oken s výhledem na dálnici, stála Shirley Pasternaková s plastovým kelímkem kávy v ruce a dívala se na mě. Vedle ní stál Phil Candleton, kterému právě skončila směna. Byl už převlečený do civilu a díval se taky mým směrem.

V dispečerské kabině zapraskala vysílačka. „Statlere, tady dvanáctka,“ řekl hlas. Vysílačka zkresluje, ale já znal všechny své lidi. Tohle byl Eddie Jacubois.

„Tady Statler, pokračujte,“ odpověděl Ned. Naprosto klidně. Jestli se bál, že to podělá, z hlasu se to poznat nedalo.

„Statlere, na devětadevadesátce jsem zastavil Volkswagen Jetta, značka 14-0-7-3-9 Foxtrot, pensylvánská, potřebuju 10-28, ozvete se?“

Shirley rychle vystartovala. Přes okraj kelímku jí na ruku vystříklo trochu kávy. Vzal jsem ji za loket a zastavil ji. Někde na venkovské silnici zastavil Eddie Jacubois za nějaký přestupek jettu – logicky se dalo usuzovat na překročení povolené rychlosti – a jenom chce vědět, jestli ten vůz nebo jeho majitel nemají nějaké záznamy. Chce to vědět proto, že se chystá vystoupit ze svého policejního hlídkového vozu a jít k té jettě. Chce to vědět proto, že hodlá provést služební zákrok, dneska jako každý den. Není ta jetta kradená? Neměla v posledním půlroce dopravní nehodu? Nebyl její majitel souzen pro týrání manželky? Nezastřelil někoho? Neoloupil nebo neznásilnil někoho? Nemá nějaké nezaplacené pokuty za parkování?

Eddie měl právo tyhle věci vědět, pokud jsou v databázi. Ale zároveň měl Eddie právo vědět, proč se mu právě ohlásil nějaký středoškolák Tady Statler, pokračujte. Nechal jsem to na Eddiem. Kdyby Eddie odpověděl Kde je sakra Shirley, tak bych ji pustil. A kdyby to Eddie pominul, chtěl jsem vědět, co ten kluk udělá. A jak to ten kluk udělá.

„Dvanáctko, počkejte na odpověď.“ Jestli se Ned zpotil, pořád mu to na hlase nebylo znát. Obrátil se k monitoru počítače a vyťukal si Uniscope, vyhledávač používaný Pensylvánskou státní policií. Do kláves ťukal rychle, ale jistě a nakonec stiskl ENTER.

V nastalém okamžiku ticha jsme se Shirley stáli vedle sebe a v dokonalém unisonu mlčeli a doufali. Doufali, že neztuhne, doufali, že náhle neodstrčí židli a nevyběhne ke dveřím, a především doufali, že odeslal správný kód na správné místo. Připadalo nám to strašně dlouho. Vzpomínám si, že jsem zvenku slyšel volání nějakého ptáka a ve velké dálce hukot letadla. Byl čas zamyslet se nad tím řetězem událostí, který někteří lidé tvrdošíjně nazývají náhoda. Jeden z článků toho řetězu praskl, když na dvaatřicítce zemřel Nedův otec, a tady se začínal tvořit další. Eddie Jacubois – který bohužel nikdy nepatřil k nejbystřejším – byl teď ve spojení s Nedem Wilcoxem. Za ním, o článek nového řetězu dál, byl nějaký Volkswagen Jetta. A někdo, kdo ho řídil.

Pak: „Dvanáctko, tady je Statler.“

„Dvanáctka.“

„Jetta je registrovaná na Williama Kirka Fradyho z Pittsburghu. V minulosti... é... moment...“

Byla to jen odmlka a já slyšel spěšné listování papíry, které mu dala Shirley, jak hledal ten s policejními kódy. Našel ho, podíval se na něj a netrpělivě ho odsunul stranou. Celou tu dobu Eddie trpělivě čekal ve svém služebním voze vzdáleném dvanáct mil na západ od nás. Možná se díval na amenitské bryčky, možná na farmu s poodhrnutými záclonami v jednom z průčelních oken – ty naznačovaly, že rodina amenitů, která dům obývá, má dceru na vdávání –, nebo se jen díval přes oparem zastřené vrchy do Ohia. Jenže nic z toho Eddie ve skutečnosti neviděl. Jediné, co v té chvíli viděl – skutečně viděl – byla jetta zaparkovaná na krajnici před ním, jejíž řidič byl jen obrysem za volantem. A kdo vlastně byl ten řidič? Boháč? Chudák? Žebrák? Zloděj?

Konečně Ned promluvil, přesně v pravou chvíli. „Dvanáctko, ten Frady má třikrát řízení pod vlivem, rozumíte?“

Tak opilec, to byl řidič jetty. Právě teď opilý být nemusel, ale jestli jel rychle, bylo to pravděpodobné.

„Rozumím, Statlere.“ Naprosto lakonicky. „Má platný laminát?“ Chce vědět, jestli má Frady platný řidičák.

„É...“ Ned horlivě upřel oči na bílá písmena na modré obrazovce. Máš to přímo před sebou, chlapče, copak to nevidíš? zadržel jsem dech.

Pak: „Ano, dvanáctko, před třemi měsíci ho dostal zpátky.“

Vydechl jsem. Vedle mě vydechla Shirley. Byla to dobrá zpráva i pro Eddieho. Frady měl platný řidičák, takže bylo pravděpodobnější, že nebude vyvádět. I když stejně to byla loterie.

„Dvanáctko, jdu k němu,“ řekl Eddie. „Rozumíte?“

„Rozumím, dvanáctko, jdete k němu. Zůstávám v pohotovosti,“ odpověděl Ned. Uslyšel jsem cvaknutí a hluboký rozechvělý výdech. Pokývl jsem Shirley, která se znovu vydala ke kabině. Sáhl jsem si na čelo a nijak mě nepřekvapilo, že bylo vlhké potem.

„Tak jak to jde?“ zeptala se Shirley. Hlas měla vyrovnaný a normální, jako by byl podle jejích informací na západní frontě klid.

„Volal Eddie Jacubois,“ oznámil jí Ned. „Má 10-27.“ Běžný člověk vytuší, že jde o policejní kód. Když jste policista, hlásíte jím operátorovi, že v devíti z deseti případů půjde o nějaký přestupek. Teď už Ned moc pevný hlas neměl, ale co? Teď už mu mohl klidně trochu přeskakovat. „Má na devětadevadesátce nějakého chlápka v jettě. Vyřídil jsem to.“

„Tak mi řekni jak,“ chtěla vědět Shirley. „Zopakuj mi celý postup. Krok za krokem. Nejrychleji, jak dokážeš.“

Šel jsem si po svém. Ve dveřích mé kanceláře mě zastavil Phil Candleton. Pokývl k dispečerské kabině. „Tak jak si vedl?“

„Dobře,“ odpověděl jsem a prošel kolem něj. Až když jsem si sedl, uvědomil jsem si, že se mi klepou změklé nohy.

Jeho sestry Joan a Janet byly jednovaječná dvojčata. Jejich matka v nich viděla něco ze svého zemřelého manžela: Curtisovy modré, nepatrně šikmé oči, světlé vlasy, plné rty (školní ročenka pod jeho jménem uváděla přezdívku „Elvis“). Michelle viděla svého muže i v synovi, kde byla podoba ještě výraznější. Stačilo přidat pár vějířků u očí a Ned byl celý otec v dobách, kdy se dal k policii.

To měly ony. Ned měl nás.

* * *

Jednou v dubnu přišel na stanici rozzářený jako sluníčko. Vypadal mladší a svěžejší. Ale vzpomínám si, že mě napadlo, že všichni vypadáme mladší a svěžejší, když se doopravdy usmíváme – když naše úsměvy pramení ze skutečného štěstí, a ne ze snahy o nějakou pitomou společenskou hru. Ten dojem mě překvapil, protože Ned se zas tolik neusmíval. Rozhodně ne zeširoka. Až do toho dne jsem si toho nikdy nevšiml, protože byl zdvořilý, vnímavý a bystrý. Jinými slovy bylo příjemné mít ho nablízku. Nevšimli byste si, jak je vážný, nebýt toho vzácného dne, kdy jste ho viděli rozzářeného.

Vešel do místnosti a řídký hovor ustal. Držel v ruce papír. Nahoře byla nějaká složitá zlatá pečeť. „Pitt!“ řekl a oběma rukama zdvihl papír jako olympijský rozhodčí tabulku s počtem bodů. „Dostal jsem se na Pitt, lidi! A dali mi stýpko! Skoro plný!“

Všichni zatleskali. Shirley ho mlaskavě políbila na tvář a chlapec zčervenal až po límec. Huddie Royer, který ten den nesloužil a jen se tu poflakoval a rozčiloval kvůli nějakému případu, ve kterém musel svědčit, vyběhl ven a přinesl pytel zákusků od L‘il Debbie. Arky svým klíčem otevřel automat na limonády a udělali jsme si mejdan. Půl hodiny nebo tak nějak, víc ne, ale jak byl krátký, tak byl milý. Všichni potřásali Nedovi rukou, oznámení o přijetí na Pitt oběhlo místnost (dvakrát, tuším) a poldové, kteří byli doma, se zastavili, jen aby s ním prohodili pár slov a poblahopřáli mu.

Pak se samozřejmě znovu ozval reálný svět. Tady v západní Pensylvánii je klidno, ale ne mrtvo. V Pogus City hořela farma a na dvacítce se převrhla amenitská bryčka. Amenité jsou dost uzavření, ale v podobném případě uvítají menší pomoc zvenčí. Kůň byl v pořádku, což bylo hlavní. Nejhorší nehody bryček se odehrávají v pátek a v sobotu večer, kdy mladší frajeři v černém mívají sklony opít se za stodolou. Někdy se z nich stanou světáci a koupí si lahev nebo bednu piva Iron City a někdy pijí vlastní, skutečně vražednou kukuřičnou kořalku, kterou byste nepřáli ani nejhoršímu nepříteli. Patří to k místnímu koloritu; je to náš svět a většinou se nám líbí, včetně amenitů s jejich velkými úhlednými farmami a oranžovými trojúhelníky na zadcích jejich malých úhledných bryček.

A vždycky je kolem toho papírování, v mé kanceláři se hromadí druhé a třetí kopie. Je to každý rok horší. Nechápu, proč jsem kdysi chtěl velet policajtům. Když to Tony Schoondist navrhl, udělal jsem zkoušku na velícího seržanta, takže nějaký důvod jsem tehdy mít musel, ale ten mi už dneska nějak uniká.

Kolem šesté jsem si vyšel ven zakouřit. Pro tenhle účel máme lavičku u parkoviště. Za ní se otvírá nádherné westernové panoráma. Na lavičce seděl Ned Wilcox se zprávou o přijetí v ruce. Po tvářích se mu koulely slzy. Podíval se na mě, pak odvrátil pohled a dlaní si promnul oči.

Posadil jsem se vedle něj a uvažoval jsem, že bych ho vzal kolem ramen, ale neudělal jsem to. Když o tomhle musíte přemýšlet, vyzní to pak falešně. Určitě. V životě jsem se neoženil a o otcovství toho vím tolik, že by se to dalo napsat na špendlíkovou hlavičku a ještě by tam zbylo dost místa na otčenáš. Zapálil jsem si cigaretu a chvíli kouřil. „To je v pořádku, Nede,“ řekl jsem po chvíli.

„Já vím,“ odpověděl hlasem, v němž dusil pláč, a pak, jako by skoro pokračoval ve větě, v myšlence, dodal: „Ne, nejni.“

Když tohle vyslovil, když řekl to nejni, uvědomil jsem si, jak zle na tom je. Něco ho praštilo do břicha. Téhle výslovnosti už se dávno zbavil, protože nechtěl, aby ho házeli do jednoho pytle s křupany ze Statlerského okresu, s pitomci z pikapů, náklaďáků a sněžných skútrů z měst, jako je Patchin a Pogus City (i když jestli je Pogus City město, tak já jsem arcivévoda Ferdinand). I jeho o osm let mladší sestry už to neříkaly, zřejmě ze stejných důvodů. Neříkej nejni, nebo máma omdlí a táta spadne do kýblu s barvou. Jo, jenže jaký táta?

Mlčky jsem pokuřoval. Na vzdáleném konci parkoviště u jedné z hromad posypové soli byl shluk dřevěných budov, které potřebovaly buď opravit, nebo strhnout. Byly to baráky někdejšího autoparku. Před deseti lety přestěhoval Statlerský okres své pluhy, traktory, buldozery a válce o míli dál po silnici do nové cihlové budovy, která vypadala jako uzavřené oddělení věznice. Zůstala tu jen velká hromada soli (ze které jsme si občas brali po špetkách pro vlastní potřebu) a pár sešlých dřevěných baráků. Jedním z nich byla hala B, jak bylo napsáno černými písmeny na vratech – širokých garážových vratech, která jezdila po kolejnicích. Ta písmena byla zašlá, ale čitelná. Pomyslel jsem už tehdy na Buick Roadmaster uvnitř, když jsem seděl na lavičce vedle plačícího kluka a chtěl jsem ho obejmout kolem ramen a nevěděl jsem jak? Nevím. Možná ano, ale asi nevíme o všem, co si myslíme. Freud mohl kecat ve spoustě věcí, ale v téhle ne. O podvědomí nic nevím, ale v hlavě nám určitě něco tepe, stejně jako v hrudi, a nese to s sebou nezformované, do jazyka nepřevedené myšlenky, které většinou neumíme ani přečíst. A obvykle jsou to ty důležité.

Ned potřásl dopisem.

„To jemu jsem to chtěl ukázat. To on chtěl jít jako kluk na Pitt, ale nemohl si to dovolit. Kvůli němu jsem se tam hlásil, krucinál.“ Odmlka, a pak skoro neslyšně: „Tohle je na hovno, Sandy.“

„Co říkala máma, kdyžs jí to ukázal?“

Jeho smích byl zabarvený slzami, ale nepředstíraný. „Nic neříkala. Vykřikla jako ženská, která v televizní hře vyhrála cestu na Bermudy. Pak se rozbrečela.“ Ned se ke mně obrátil. Slzy už netekly, ale oči měl červené a napuchlé. Vypadal na mnohem míň než na osmnáct. Na rtech se mu na okamžik znovu objevil ten milý úsměv. „V podstatě byla bezvadná. I sestřičky byly bezvadný. Stejně jako vy. Shirley mi dala pusu..., úplně mi naskočila husí kůže.“

Zasmál jsem se. Napadlo mě, že Shirley mohla taky vzrušením naskočit husí kůže. Líbil se jí, byl to hezký kluk, a mohlo ji napadnout, že by si mohla zahrát na paní Robinsonovou.1 Zřejmě ji to nenapadlo, ale vyloučené to není. Manžel jí zmizel ze života už před dvaceti lety.

Nedův úsměv zmizel. Znovu potřásl dopisem. „Věděl jsem, že mě přijali, hned jak jsem ho vytáhl ze schránky. Nějak jsem to prostě vytušil. A najednou mi přestal chybět. Myslím strašně chybět.“

„Já vím,“ řekl jsem, ale samozřejmě jsem nic nevěděl. Můj táta ještě žil a byl to bodrý a duchaplný čtyřiasedmdesátiletý chlap. Máma byla v sedmdesáti stejná a ještě čipernější.

Ned vzdychl a odvrátil pohled od hor. „To, jak odešel, je tak hloupý,“ řekl. „Ani nemůžu vyprávět dětem, jestli nějaký budu mít, že děda padl v palbě, když se snažil zadržet bankovní lupiče nebo chlápky, co chtěli odpálit bombu na okresním soudu. Nic takovýho.“

„Ne,“ souhlasil jsem. „Nic takovýho.“

„Nemůžu ani říct, že byl neopatrnej. On jenom... přijde si nějakej ožrala a prostě...“

Předklonil se a zafuněl jako stařík, kterému se sevřel žaludek. Tentokrát jsem mu aspoň položil ruku na záda. Strašně se snažil, aby se nerozbrečel, a to mě dostalo. Chtěl být za každou cenu chlap, i když těžko říct, co to znamená pro osmnáctiletého kluka.

„Nede, to nic.“

Prudce zavrtěl hlavou.

„Jestli existuje Bůh, tak to musí mít nějakej důvod,“ řekl. Díval se do země. Já měl pořád ruku na jeho zádech a cítil jsem, jak se zdvihají a klesají, jako by běžel nějaký závod. „Jestli existuje Bůh, tak k tomu musí víst nějaká nit. Jenže nevede. Aspoň já ji nevidím.“

„Jestli budeš mít děti, Nede, tak jim řekni, že děda umřel ve výkonu služby. Pak je vem sem a ukaž jim jeho jméno na plaketě, vedle těch ostatních.“

Jako by mě neslyšel. „Mívám takovej sen, blbej sen.“ Odmlčel se; zřejmě přemýšlel, jak to říct, a pak najednou vyhrkl. „Zdá se mi, že to celý byl sen. Víš, jak to myslím?“

Přikývl jsem.

„Probudím se s pláčem a rozhlídnu se po pokoji a svítí sluníčko. Ptáci zpívají. Je ráno. Zezdola cítím kafe a říkám si: ,Je v pohodě. Děkuju ti, Bože, táta je v pohodě.‘ Neslyším ho mluvit nebo tak, jen to prostě vím. A napadá mě, co to bylo za pitomost si myslet, že šel k nějakýmu chlápkovi v kamionu, aby mu dal výstrahu za utrženou gumu, a přitom ho sejmul nějakej ožrala. Tohle se člověku může zdát jen v blbým snu, kde všechno vypadá strašně skutečný... a začnu spouštět nohy z postele... někdy vidím, jak mi kotníky zalívá sluneční světlo... dokonce cítím to teplo... a pak se vzbudím doopravdy a všude je tma a jsem zachumlanej v dece, a stejně je mi zima, až se celej třesu, a vím, že ten sen byl jen sen.“

„To je hrozný,“ řekl jsem a vzpomněl jsem si, že jako kluk jsem míval vlastní verzi téhož snu. Byl o mém psovi. Chtěl jsem to Nedovi říct, ale neřekl. Žal je žal, ale pes není táta.

„Nebylo by to tak zlý, kdybych ho měl každou noc. Pak mě napadne, že i ve spánku poznám, že nevoní kafe, že dokonce ani není ráno. Jenže on nepřichází..., nepřichází..., a když pak konečně přijde, znovu mě oblbne. Jsem strašně šťastnej a všechno ze mě spadne, dokonce si myslím, že bych pro něj mohl něco hezkýho udělat, třeba mu koupit tu pětku železo, kterou chce k narozeninám..., a pak se probudím. Ten sen mě zase dostal.“ Možná to byla ta myšlenka na narozeniny, které jeho táta neoslaví ani tenhle rok, ani nikdy jindy, myšlenka, která mu spustila další slzy. „Já prostě nesnáším, když ze mě někdo dělá blbce. Je to, jako když mě pan Jones odvedl z hodiny světovejch dějin, aby mi to řekl, ale ještě horší. Protože když se probudím, jsem v tý tmě sám. Pan Grenville, to je náš studijní poradce, říká, že všechno jednou přebolí, ale je to už skoro rok a já ten sen mívám pořád.“

Přikývl jsem. Vzpomněl jsem si na svého psa, kterého jednou v listopadu zastřelil nějaký lovec, jak tuhl pod bílou oblohou, když jsem ho našel. V mém snu tam ležel vždycky jiný pes, ne můj Ten-Pound, když jsem přišel dostatečně blízko, a já cítil stejnou úlevu. Aspoň než jsem se probudil. A když jsem myslel na Ten-Pounda, vzpomněl jsem si na okamžik na maskota naší policejní stanice za starých časů. říkali jsme mu Pan Dillon, podle televizního šerifa, kterého hrál James Arness. Pan Dillon byl moc hodný pes.

„Já ten pocit znám, Nede.“

„Vážně?“ S nadějí v očích se na mě podíval.

„Ano. A lepší se to. Věř mi, lepší se to. Ale byl to tvůj táta, ne spolužák nebo kluk od sousedů. Ten sen můžeš mít ještě příští rok touhle dobou. Občas tě může přepadnout i třeba za deset let.“

„To je strašný.“

„Ne,“ řekl jsem. „To je paměť.“

„Kdyby to aspoň mělo důvod.“ Vážně se na mě podíval. „Nějakej zatracenej důvod. Rozumíš mi?“

„Jistěže rozumím.“

„A je nějakej, co myslíš?“

Chtěl jsem mu říct, že o takových důvodech nic nevím, jen o řetězech událostí, jak se tvoří z ničeho, článek po článku; jak se vplétají do světa. Někdy se toho řetězu člověk může chytit a vytáhnout se z temného místa. Jenže většinou ho omotají. Když má kliku, jen ho uvězní. Když ne, uškrtí ho.

Přistihl jsem se, jak se znovu dívám přes parkoviště na halu B. Při pohledu na ni mě napadlo, jestli bych si dokázal zvyknout na to, co je uskladněno v jejích temnotách. Ned Wilcox si mohl zvyknout na život bez otce. Lidi si zvyknou skoro na všechno. To je asi na životě to nejlepší. Jistě, je to na něm taky to strašné.

„Sandy? Tak co myslíš?“

„Myslím, že se ptáš toho nepravého. Vím něco o práci, o naději, o šetření na ZČD.“

Usmál se. V jednotce D mluví o ZČD všichni velmi vážně, jako by to byl nějaký zvláštní policejní útvar. Ve skutečnosti je to zkratka pro „zlaté časy důchodu“. Tuším, že ji poprvé použil Huddie Royer.

„Taky něco vím o zachování navazujících důkazů, aby z tebe u soudu nějaký chytrý obhájce nemohl udělat vola. Ale mimo to už jsem jen jeden z mnoha zmatených amerických chlapů.“

„Aspoň jsi upřímnej,“ řekl.

Ale byl jsem? Nebo jsem se jen vyhýbal odpovědi na tu zatracenou otázku? Nepřipadal jsem si tehdy nijak zvlášť poctivý; cítil jsem se jako člověk, který neumí plavat a kouká na kluka, jak se zmítá v hluboké vodě. A hala B znovu přitáhla můj pohled. Je tam chladno? zeptal se táta tohohle kluka kdysi dávno, kdysi onoho dne. Je tam chladno, nebo je to jen můj pocit?

Ne, nebyl to jen pocit.

„Na co myslíš, Sandy?“

„Na nic, co by stálo za zmínku,“ odpověděl jsem. „Co budeš dělat v létě?“

„Co?“

„Co budeš dělat v létě?“ Určitě nebude hrát golf v Maine nebo jezdit na člunu na jezeře Tahoe, stipendium nestipendium. Bude potřebovat dost peněz.

„Asi brigádu v Okresním parku oddechu,“ řekl bez nadšení. „Dělal jsem tam už loni v létě, než..., vždyť víš.“

Než mu umřel táta. Přikývl jsem.

„Nedávno jsem dostal dopis od Toma McClannahana, že mi to místo drží. Psal něco o koučování Malý ligy, ale to bude jen taková třešínka na dortu. Nejspíš se budu ohánět rýčem a instalovat postřikovače stejně jako loni. Mně nevadí rytí, nebojím se ušpinit si ruce. Ale Tom...“ Místo dokončení věty jen pokrčil rameny.

Věděl jsem, že Ned je moc slušný, než aby to řekl. Existují dva typy pracovně funkčních alkoholiků: ti, kteří jsou příliš zlí, než aby padli, a ti, kteří jsou tak milí, že je ostatní lidé kryjí tak dlouho, až z toho zešílí. Tom patřil k těm prvním. Byl posledním potomkem rodiny tlustých křupanů, jejíž kořeny sahaly do devatenáctého století. Mezi McClannahany byl jeden senátor, dva kongresmani, půl tuctu poslanců za stát Pensylvánie a bezpočet korytářů okresního formátu. Tom byl podle všeho jen zlý šéf bez ctižádosti šplhat na politický totem. Líbilo se mu říkat klukům jako Ned, klukům vychovaným ke slušnosti a úctě, kde si dřepnout a tlačit. A podle Toma si samozřejmě nikdy nedřepli pořádně a nikdy netlačili dost silně.

„Na ten dopis zatím neodpovídej,“ řekl jsem. „Zavolám mu, než odepíšeš.“

Myslel jsem, že bude zvědavý, ale jen přikývl. Díval jsem se, jak sedí se zprávou o úspěšných přijímačkách na klíně, a napadlo mě, že vypadá spíš jako kluk, kterého nepřijali na vytouženou školu, než jako ten, kterému nabídli tučné stipendium, aby ho motivovali ke studiu.

Pak mě napadlo ještě něco. Nejenže ho nepřijali na školu, ale ani do života. To nebyla pravda – ten dopis z Pittu byl jednou z věcí, která to dokazovala – ale nepochybuju o tom, že tenkrát ten pocit měl. Nevím, proč po úspěchu klesáme na duchu častěji než po neúspěchu, ale vím, že to tak je. A nezapomeňte, že mu bylo jen osmnáct, že byl v Hamletově věku, pokud kdy nějaký Hamlet existoval.

Znovu jsem se podíval přes parkoviště na halu B a znovu mě napadlo, co to vlastně je uvnitř. Nikdo z nás to pořádně nevěděl.

Nazítří ráno jsem volal plukovníku Teagueovi do Butleru, kde je naše oblastní velitelství. Vysvětlil jsem mu situaci a počkal, až zavolá on. Nejspíš volal do Scrantonu, kde si věší klobouky velcí šéfové. Netrvalo dlouho a Teague mi volal, že pro mě má dobrou zprávu. Promluvil jsem si se Shirley, i když to byla spíš formalita; měla dost ráda už tátu, ale syna přímo hýčkala.

Když Ned odpoledne po vyučování přišel, zeptal jsem se ho, jestli by se v létě nechtěl zaučovat na dispečinku – a být za to placený –, místo aby poslouchal řev Toma McClannahana v parku oddechu. Vypadal překvapeně, skoro zaskočeně. Pak se potěšeně usmál. Myslel jsem, že mě obejme. Kdybych ho předchozího dne vzal kolem ramen, místo abych na to jen myslel, určitě by mě objal. Takhle jen zaťal pěsti, přiložil si je ke tvářím a vítězně řekl „Jo!“

„Shirley se uvolila, že tě vezme do učení, a v Butleru ti to oficiálně požehnali. Jistě, není to jako házet lopatou u McClannahana, ale –“

Tentokrát mě skutečně objal a smál se přitom a mně se to líbilo. Na něco takového bych si i zvykl.

Když se otočil, stála tam Shirley mezi dvěma poldy: Huddiem Royerem a Georgem Stankowským. Všichni se tvářili velice vážně. Huddie a George vypadali v kloboucích nesmírně vysocí.

„Tobě to nevadí?“ zeptal se Ned Shirley. „Vážně ne?“

„Naučím tě všechno, co znám,“ řekla Shirley.

„Jo?“ řekl Huddie. „A co bude dělat po prvním týdnu?“

Shirley do něj šťouchla loktem.

Úder přistál přímo nad pažbou jeho beretty. Huddie přehnaně hekl a zapotácel se.

„Něco pro tebe mám, chlapče,“ řekl George tiše a upřel na něj pohled, jako by Ned jel sto desítkou kolem nemocnice. Jednu ruku schovával za zády.

„A co?“ zeptal se Ned trochu nervózně. Za Georgem, Shirley a Huddiem se shromáždili další poldové z jednotky D.

„Nikdy to neztrať,“ řekl Huddie tiše a vážně.

„Ale co? Co je to?“ Tak neklidného jsem ho ještě neviděl.

George mu podal bílou krabičku. Ned se na ni podíval, pak se rozhlédl po policistech a nakonec krabičku otevřel. Byla v ní plastová hvězda s vytištěným nápisem STARÝ POLICAJTSKÝ PES.

„Vítám tě v jednotce D, Nede,“ řekl George. Pokusil se zachovat si vážnou tvář, ale nedokázal to. Rozkuckal se a vzápětí už se všichni smáli a řadili, aby mohli Nedovi potřást rukou.

„To je fakt vtipný,“ řekl, „fakt k popukání.“ Usmíval se, ale já viděl, že má zase na krajíčku. Ty slzy nebylo vidět, ale byly tam. Myslím, že Shirley Pasternaková to cítila taky. A když se kluk omluvil, že si musí odskočit, hádám, že se šel buď srovnat, nebo ujistit, že se mu to nezdá, nebo obojí. Někdy, když je všechno špatně, dostane se nám pomoci, kterou jsme vůbec nečekali. A někdy to pořád nestačí.

Bylo skvělé, že tam Ned to léto byl. Všichni ho měli rádi a on tam taky chodil rád. Zvlášť se mu líbilo na dispečinku se Shirley. Někdy jen probírali kódy, ale většinou ho učila správně odpovídat a umět si poradit s několika hovory najednou. Brzy v tom byl moc dobrý a pohotově poskytoval informace hlídkovým vozům v terénu, na počítačové klávesnici hrál jako na hospodském pianu, spojoval se podle potřeby s ostatními jednotkami, třeba po řadě prudkých bouří, které se přehnaly západní Pensylvánií koncem června. Bohudík nepřišla žádná tornáda, ale foukal silný vítr, padaly kroupy a blýskalo se.

Panice podlehl jen jednou, to bylo o den dva později, kdy před okresním soudcem ve Statleru začal vyvádět nějaký cvok. Zuřivě pobíhal, rval ze sebe šaty a sprostě soudci nadával; ty nadávky mám zaznamenané v jednom hlášení. Volali kvůli tomu čtyři poldové – dva, kteří už byli na místě, a dva, kteří tam spěchali. Zatímco Ned přemýšlel, co s tím, volal jeden polda z Butleru, že je na devětadevadesátce a vysokou rychlostí pronásleduje... prásk. Spojení bylo přerušeno. Ned předpokládal, že se ten polda převrátil v autě, a předpokládal správně (byl to nováček a vyvázl zdravý, ale hlídkový vůz byl zničený a pronásledovaný podezřelý unikl). Ned začal volat Shirley a couval od počítače, telefonů a mikrofonu, jako by se najednou rozžhavily. Shirley ho rychle zastoupila, ale i přesto si našla čas, aby ho spěšně objala a políbila na tvář. Nedošlo k žádnému úmrtí ani ke zranění a cvoka odvezli do statlerské nemocnice na pozorování. To bylo jedinkrát, co jsem viděl Neda zmateného, ale rychle se z toho otřepal. A poučil.

Celkově jsem s ním byl velmi spokojený.

Shirley se taky líbilo ho učit. To ostatně nebylo žádné překvapení. Už předvedla, že je ochotná riskovat své místo, když ho nechala pracovat bez úředního posvěcení. Dobře věděla – stejně jako my všichni – že Ned nemá v úmyslu budovat si policejní kariéru, nikdy nic podobného ani nenaznačil, ale to bylo Shirley jedno. A jemu se líbilo být s námi. To jsme taky věděli. Měl rád ten tlak a napětí, které s sebou ta práce nesla. Bylo tu to jedno pochybení, to je pravda, ale já byl vlastně rád, že jsem byl jeho svědkem. Bylo dobré vědět, že to pro něj není jako počítačová hra; chápal, že po své elektronické šachovnici pohybuje skutečnými lidmi. A kdyby mu Pitt nevyšel, kdo ví? Už teď byl lepší než Matt Babicki, Shirleyin předchůdce.

Začátkem června – mohl to být na den přesně rok, co mu zabili tátu – ke mně přišel kvůli hale B. Ozvalo se zaklepání na dveře, které nechávám většinou otevřené, a když jsem vzhlédl, stál tam v tričku bez rukávů s nápisem Steelers a starých modrých džínách. Ze zadních kapes mu koukaly úklidové hadry. Okamžitě jsem věděl, o co jde. Možná podle těch hadrů, možná podle něčeho, co měl v očích.

„Myslel jsem, že máš dneska volno, Nede.“

„Jo,“ řekl a pokrčil rameny. „Chtěl jsem jen trochu poklidit. A... no... jestli si půjdeš zakouřit, rád bych se tě na něco zeptal.“ Podle hlasu byl pěkně vzrušený.

„Není vhodnější chvilka,“ řekl jsem a vstal.

„Určitě? Jestli máš nutnou práci –“

„Nemám,“ zalhal jsem. „Jdeme.“

Bylo časné odpoledne poměrně typického letního dne v podhůří Short Hills v kraji amenitů: zataženo a horko, umocněné velkou vlhkostí. Zamlžený obzor dělal z naší části světa, která mi obvykle připadá velká a výrazná, malou vybledlou zemičku, jako když vyblednou barvy na staré fotografii. Ze západu k nám doléhalo vzdálené hřmění. V době večeře by mohla přijít další bouřka – od poloviny června tu máme snad tři do týdne – ale teď bylo cítit jen to horko a vlhko, které z vás začalo ždímat pot ve chvíli, kdy jste vyšli z klimatizované místnosti.

Před vraty haly B stály dva kbelíky – jeden s mýdlovou vodou a jeden s vodou na opláchnutí. Z jednoho trčela stěrka. Curtův chlapec byl důkladný. Na kuřácké lavičce teď seděl Phil Candleton. Když jsme procházeli kolem něj, věnoval mi vědoucí pohled.

„Myl jsem okna na stanici,“ vysvětloval mi Ned, „a když jsem skončil, odnesl jsem ty kýble sem, že je vyleju.“ Ukázal na zaplevelený úhor mezi halou B a halou C, kde se válelo několik zrezivělých radlic od pluhů a pár pneumatik ze starých traktorů. „Pak jsem si řekl a co, než tu vodu vyleju, tak jednou přetáhnu ty okna tady. U haly C byly hnusně špinavý, ale u haly B byly docela čistý.“

To mě nepřekvapilo. O malá okna v průčelí haly B se staraly dvě (možná dokonce tři) generace poldů, od Jackieho O‘Hary po Eddieho Jacuboise. Vzpomínám si, že jsem viděl kolegy u těch posuvných vrat; stáli tam jako děti při nějakém děsivém cirkusovém vystoupení. Shirley tam chodila taky, stejně jako její předchůdce Matt Babicki; přistupte blíž, milánkové, pojďte se podívat na živého krokodýla. Všimněte si těch zubů, jak se mu blýskají.

Nedův táta šel jednou dovnitř s lanem kolem pasu. U toho jsem byl. Huddie, ten samozřejmě taky, a Tony Schoondist, starý velící seržant. Tony, jehož příjmení nedokázal nikdo správně napsat, protože se podivně vyslovovalo (Šeindynks), byl už čtyři roky v domově s pečovatelskou službou, když u nás Ned začal oficiálně pracovat. Halu B nás navštívila většina. Ne proto, že bychom chtěli, ale proto, že jsme čas od času museli. Z Curtise Wilcoxe a z Tonyho Schoondista se stali odborníci (na roadmaster místo na rhodes) a Curt pověsil v hale kulatý teploměr s velkými číslicemi, které se daly přečíst zvenčí. Stačilo si opřít čelo o jednu ze skleněných tabulek, které se táhly po celé délce posuvných vrat ve výšce necelých sto sedmdesáti centimetrů, a odstínit si pohled rukama. To bylo jediné čištění těch oken do doby, než se u nás objevil Curtův kluk – občasné ohlazování čely těch, kteří se přišli podívat na živého krokodýla. Nebo, chceme-li být doslovní, na zastřený obrys něčeho, co skoro vypadalo jako buick osmiválec. Zastřený proto, že jsme přes něj přetáhli plachtu jako přes mrtvolu. Plachta občas sklouzla. Neměla k tomu žádný důvod, ale čas od času sklouzla. Buick taky nebyl žádná mrtvola.

„Podívej se na něj!“ řekl Ned, když jsme se tam dostali. Chrlil slova jako nadšené malé dítě. „To je nádherný starý auto, co? Ještě hezčí než tátův bel air. Je to buick, to se dá poznat podle tvaru oken a podle masky. Někdy z půlky padesátejch let, co myslíš?“

Podle Tonyho Schoondista, Curtise Wilcoxe a Ennise Raffertyho to byl model ’54. Tedy aspoň tak vypadal. Ve skutečnosti to žádný model ’54 nebyl. Nebyl to ani buick. Nebylo to dokonce ani auto. Bylo to něco jiného, jak jsme říkali v dobách promarněného mládí.

Ned mezitím překotně pokračoval.

„Je skoro jako novej, to vidíš i odsud. Je to strašně divný, Sandy. Když jsem ho poprvně uviděl, připadal mi jako nějaká hromada. To proto, že na něm byla ta plachta. Začal jsem umejvat okna a ozval se takovej zvuk, vlastně dva zvuky, svist a pak zadunění. Když jsem umejval ty okna, tak ta plachta sklouzla! Jako by se mi to auto chtělo ukázat nebo co. Tak je to divný, nebo to není divný?“

„Je to dost divný, to jo,“ přisvědčil jsem. Opřel jsem se čelem o sklo (jako už tolikrát předtím) a odstínil si pohled rukama, abych se zbavil odlesků toho pošmourného dne. Ano, vypadalo to jako starý buick, ale skoro jako nový, jak řekl ten kluk. Mělo to výraznou masku buicků z padesátých let, která vypadala jako chromovaná tlama krokodýla. Gumy s bílými bočnicemi. Ozdobné kryty kol – jo, chlapče, říkávali jsme, má to voko. Při pohledu do příšeří haly B byste nejspíš řekli, že je černý. Ve skutečnosti byl tmavomodrý.

Buick dělal ve čtyřiapadesátém model Roadmaster v temné modři – Schoondist to ověřil – ale ne v téhle konkrétní podobě. Tahle barva vypadala plasticky šupinkovatá, jako u vylepšeného polozávodního auta hýčkaného majitelem.

Tam uvnitř je krajina zemětřesení, řekl Curtis Wilcox.

Odskočil jsem od okna. Mohl být mrtvý, jak chtěl, ale promluvil mi přímo do levého ucha. On nebo něco jiného.

„Co je ti?“ zeptal se Ned. „Vypadáš, jako bys viděl ducha.“

Slyšel, řekl jsem málem. Ale ve skutečnosti jsem řekl: „Nic.“

„Určitě? Vždyť jsi nadskočil.“

„Asi se mi něco zdálo.“

„Víš něco o tom autě? Čí je?“

To byla otázka. „Nevím,“ řekl jsem.

„Tak proč tam jen tak stojí ve tmě? Já kdybych měl takovej bourák – a navíc veterána! – v životě bych ho nenechal stát ve špinavý starý kůlně.“ Pak ho něco napadlo. „Vypadá jako auto nějakýho mafiána. Sloužilo jako důkaz v nějakým případu?“

„Dá se říct, že bylo zpětně odkoupeno. Nebo služebně zapůjčeno.“ Tak jsme tomu říkali my. Nic moc, ale jak jednou prohlásil sám Curtis, člověku stačí jeden hřebík, aby si na něj pověsil klobouk.

„Jak zpětně odkoupeno?“

„Za cenu benzinu v nádrži – tedy za sedm dolarů.“ Nějak jsem se nedokázal přimět říct mu, kdo si ho takhle půjčil.

„Za sedm dolarů? Jenom?“

„Někdy ti stačí jeden hřebík, aby sis na něj pověsil klobouk.“

Zmateně se na mě podíval. Mlčky jsem mu pohled opětoval.

„Můžem jít dovnitř?“ zeptal se po chvíli. „Podívat se na něj blíž?“

Opřel jsem čelo o sklo a podíval se na teploměr zavěšený na trámu, kulatý a hladký jako měsíc. Tony Schoondist ho koupil ve statlerském obchodě Skutečné hodnoty a zaplatil ho z vlastní kapsy, ne z peněz jednotky D na drobná vydání. A Nedův táta ho pověsil na trám. Jako klobouk na hřebík.

Přestože venku, kde jsme stáli, muselo být skoro třicet stupňů, a každý ví, že ve špatně větraných kůlnách a stodolách bývá teplota ještě vyšší, velká červená ručička teploměru ukazovala třináct.

„Dneska ne,“ řekl jsem.

„Proč ne?“ A pak, jako by si uvědomil, že to vyznělo nezdvořile, možná až drze: „Je na tom něco špatnýho?“

„Teď zrovna to není nejbezpečnější.“

Chvíli se na mě zkoumavě díval.

Z obličeje mu vyzařoval živý zájem a zvědavost a on se znovu stal tím chlapcem, kterého jsem od jeho prvního příchodu na stanici vídal tak často, tím chlapcem, kterého jsem nejlíp prohlédl toho dne, kdy ho přijali na Pitt. Chlapcem, který seděl na kuřácké lavičce a po tvářích se mu koulely slzy, chlapcem, který chce vědět stejně jako každé dítě v dějinách lidstva, jehož milovaná postava byla náhle stržena z jeviště, proč se to stalo, jestli to má nějaký důvod, nebo zda je to celé nějaká šílená ruleta. A pokud to žádný důvod nemá, jak to unese.

„Jedná se o mýho tátu?“ zeptal se. „Bylo to tátovo auto?“

Ne, nebylo to tátovo auto..., jak by mohlo být, když to žádné auto není. Ano, bývalo to tátovo auto. A moje... Huddieho Royera... Tonyho Schoondista... Ennise Raffertyho. Ennise možná nejvíc. Ennise způsobem, jemuž jsme se nemohli vyrovnat. Nechtěli vyrovnat. Ned se ptal, komu to auto patřilo, a já myslím, že správná odpověď je jednotce D Pensylvánské státní policie. Patřilo všem poldům minulosti i současnosti, kteří kdy věděli, co máme v hale B. Ale většinu let, která buick strávil v naší péči, byl zvláštním vlastnictvím Tonyho a Nedova táty. Oni byli jeho poručníky, badateli oboru Roadmaster.

„Nebylo tak docela tátovo,“ řekl jsem u vědomí, že jsem váhal příliš dlouho. „Ale věděl o něm.“

„A co jako? A věděla to máma taky?“

„Dneska o něm neví nikdo kromě nás,“ řekl jsem.

„Myslíš jednotku D.“

„Jo. A tak to taky zůstane.“ V ruce jsem držel zapálenou cigaretu, na kterou jsem skoro zapomněl. Pustil jsem ji na štěrk a rozdrtil patou. „Je to naše věc.“

Zhluboka jsem se nadechl.

„Ale jestli to opravdu chceš vědět, řeknu ti to. Jsi teď jeden z nás..., v každém případě se na tuhle práci hodíš.“ To říkával jeho táta taky – pořád, a takové věci vám utkví v paměti. „Můžeš tam dokonce jít a podívat se.“

„Kdy?“

„Až stoupne teplota.“

„Já ti nerozumím. Co s tím má společnýho teplota?“

„Dneska končím ve tři,“ řekl jsem a ukázal na lavičku. „Tamhle se setkáme, jestli nebude pršet. Když bude, půjdeme nahoru nebo do restaurace Country Way, když budeš mít hlad. Myslím, že táta by chtěl, abys to věděl.“

Byla to pravda? To jsem skutečně nevěděl. Ten popud říct mu to však byl dostatečně silný, abych ho mohl považovat za intuici, možná dokonce za příkaz ze záhrobí. Nejsem nábožensky založený člověk, ale v takovéhle věci věřím. A vzpomněl jsem si, jak starousedlíci říkávali „Co tě nezabije, to tě posílí“.

Je znalost věci skutečně posilující? Podle mé zkušenosti nemusí, ale nechtěl jsem, aby Ned šel v září na Pitt takový, jaký byl v červenci, se svou slunečnou povahou, která poblikávala jako nedotažená žárovka. Podle mého názoru měl nárok znát některé odpovědi. Někdy žádná odpověď neexistuje, to já vím, ale chtěl jsem to zkusit. Cítil jsem, že to musím zkusit bez ohledu na rizika.

Krajina zemětřesení, řekl mi Curtis Wilcox do ucha. Tam uvnitř je krajina zemětřesení, tak buď opatrný.

„Zase se ti něco zdálo, Sandy?“ zeptal se mě Ned.

„Nevím sice co,“ řekl jsem, „ale asi se mi opravdu něco zdálo.“

Nepršelo. Když jsem vyšel ven, abych se s Nedem setkal na lavičce, která stála přes parkoviště proti hale B, seděl na ní Arky Arkanian, kouřil a mluvil s Nedem o tom, jak si stojí Piráti.

Když jsem k nim došel, Arky se začal chystat k odchodu, ale řekl jsem mu, ať zůstane. „Chci říct Nedovi o tom buicku, který máme tamhle,“ pokývl jsem hlavou k hale. „Kdyby chtěl zavolat lidi v bílých pláštích, protože velící seržant jednotky B přišel o rozum, můžeš mě podpořit. Koneckonců jsi tu byl.“

Arkymu zmizel úsměv z tváře. Ocelově šedé vlasy se mu v horkém vánku, který se náhle zdvihl, rozlétly kolem obličeje. „Myslíš, že je to dobrej nápad, seržo?“

„Kdo je zvědavý, bude brzo starý,“ řekl jsem, „ale –“

„– poznáním zase omládne,“ dokončila Shirley zpoza mých zad. „Jak říkával Curtis Wilcox. Můžu se k vám připojit? Nebo tu dneska máte výlučně pánský klub?“

„Na kuřácké lavičce neexistuje žádná diskriminace,“ řekl jsem. „Pojď k nám, prosím.“

Shirley měla stejně jako já po směně. Na dispečinku ji vystřídala Steff Colucciová.

Posadila se vedle Neda, usmála se na něj a vytáhla z kabelky balíček parliamentek. Psal se rok 2002 a všichni jsme už léta věděli, že se tím zabíjíme. Úžasné. Ale vzhledem k tomu, že žijeme ve světě, kde opilec může zabít poldu u kamionu a kde se u skutečné benzinové pumpy občas objeví iluzorní buick, možná ne zas tak úžasné. V každém případě to nebylo nic, čím bych se v tu chvíli chtěl zaobírat.

V tu chvíli jsem chtěl vyprávět příběh.

1 Postava z filmu „Absolvent“, ztělesněná Ann Bancroftovou, čtyřicetiletá žena, která svedla tápajícího studenta v podání Dustina Hoffmana – pozn. překl.

TEHDY

V roce 1979 byla benzinová stanice Jenny na křižovatce státní silnice číslo 32 a Humboldt Road ještě otevřená, ale potácela se v krizi. Nakonec OPEC zničila všechny malé pumpy. Mechanik a majitel Herbert „Hugh“ Bossey byl toho dne v Lassburgu na zubařské prohlídce – na snickers a RC colu byl Hugh Bossey kanón. KÚLI BOLENÍ ZUBŮ TU DNESKA NEJNI MECHANIK, hlásala cedulka přilepená za oknem dílny. Pumpař byl zkrachovalý středoškolák Bradley Roach, kterému bylo sotva dvacet. Tenhle kluk po dvaadvaceti letech a nepočítaných tisících piv zabil tátu kluka, který tehdy ještě nebyl na světě. Narazil ho svým vozem na bočnici kamionu, až se otočil, rozhodil ruce a odletěl téměř stažený z kůže do křoví. Zakrvácené šaty zůstaly ležet na silnici, obrácené naruby jakýmsi záhadným trikem. Jenže to všechno se teprve mělo stát. Teď jsme v minulosti, v magické zemi Tehdy.

Jednoho červencového dopoledne kolem desáté hodiny seděl Brad Roach v kanceláři pumpy Jenny s nohama na stole a četl si Inside View. Na titulní straně byl obrázek létajícího talíře, který se zlověstně vznášel nad Bílým domem.

Když přes vzduchovou hadici na asfaltu přejely pneumatiky nějakého vozu, v dílně se rozezněl zvonek. Brad se na vůz podíval – byl to ten, který měl strávit dlouhá léta v příšeří haly B – a viděl, jak zajíždí k druhému ze dvou čerpadel, na kterém byl nápis HI TEST. Byl to nádherný tmavomodrý buick, starý (měl velkou chromovanou masku a kruhové boční průduchy), ale v dokonalém stavu. Barva se třpytila, čelní sklo se třpytilo, chromované boční lišty se třpytily. Ještě než řidič otevřel dveře a vystoupil, Bradley Roach tušil, že tu něco nehraje. Jenom nevěděl co.

Odhodil noviny na stůl (v první řadě by si je vůbec nesměl vytáhnout ze zásuvky, kdyby majitel neplatil ve městě za svou náklonnost ke sladkostem) a vstal právě ve chvíli, kdy řidič roadmasteru čekajícího za stojany otevřel dvířka a vystoupil.

Předešlou noc silně pršelo a silnice byly ještě navlhlé (na nižších místech západní části městečka Statler stále pod vodou), ale kolem osmé se ukázalo slunce a v deset už byl jasný a teplý den. Muž, který vystoupil z vozu, měl přesto černý plášť do deště a široký černý klobouk. „Vypadal jako špion ze starýho filmu,“ řekl Brad Ennisi Raffertymu asi hodinu nato. Připadalo mu, že se vyjádřil velmi poeticky. Plášť do deště byl ve skutečnosti tak dlouhý, že se málem coural po asfaltu s oky kaluží, a vlál za řidičem, který kráčel k budce kanceláře, za níž šuměl Redfernský potok. Ten se lijákem předchozí noci nádherně vzedmul.

Brad si myslel, že si muž v černém kabátu a měkkém klobouku jde ulevit, a zavolal na něj:

„Dveře umývárny jsou otevřený, pane..., kolik toho tryskovýho paliva budete chtít?“

„Plnou,“ řekl zákazník. Jeho hlas se Bradu Roachovi moc nelíbil. Jak řekl později policistům, ten chlap mluvil, jako by měl plnou hubu rosolu. Brad byl rozhodně v poetickém rozpoložení. Možná s tím měla co dělat Hughova celodenní nepřítomnost.

„Mám zkontrolovat volej?“ zeptal se Brad. To už byl zákazník na rohu malé bílé budky. Podle toho, jak rychle šel, Brad soudil, že musí rychle vyklopit písek.

Muž se však zastavil a maličko se pootočil k Bradovi. Ten i tak zahlédl sinalý, téměř voskový srpek tváře, temné mandlovité oko, v němž nebylo vidět bělmo, a černou kadeř, která mu spadala podél podivně tvarovaného ucha. Na to ucho si Brad pamatoval nejlíp, vybavoval si ho naprosto jasně. Něco ho na něm silně znepokojovalo, ale nedokázal vysvětlit co. Poezie ho v tomto bodě nechala na holičkách. Jako by bylo rozteklý, jako by ten chlap byl ve vohni, to bylo to nejlepší, na co se zmohl.

„Oleje mám dost,“ řekl muž v černém plášti a klobouku svým přidušeným hlasem a v jediném netopýřím zavíření černé látky zmizel za rohem. K podivnému hlasu – nepříjemnému a zahleněnému – měl ten člověk přízvuk, který v Bradu Roachovi vyvolal vzpomínku na starý seriál Rocky a Bullwinkle,2 v němž Boris Badinoff říká Nataše Musíme satršet lóza und feferku!

Brad se vydal k buicku, líně se přešoural podél toho boku, který byl blíž ke stojanu (řidič zaparkoval nedbale, nechal spoustu místa mezi vozem a ostrůvkem), a jednou rukou se v chůzi dotýkal chromované boční lišty a laku. Ten dotyk byl spíše obdivný než drzý, ačkoli trocha neškodné drzosti v něm být mohla; Bradley byl tehdy mladík a jako takový byl stále v povznesené náladě. Vzadu u víčka plnicího otvoru nádrže se zastavil. Víčko tam sice bylo, ale poznávací značka ne. Nebyl tam dokonce ani držák, ani díry po šroubcích v místech, kde značka běžně bývá.

Vtom si Bradley uvědomil, co mu připadalo divné, jakmile uslyšel zvonek a poprvé se podíval na auto. Nemělo na čelním skle ani žádnou nálepku technické kontroly. No, do toho, že auto nemělo vzadu značku a na skle nálepku mu nic nebylo; buď ho kousek dál po silnici chytne státní polda z jednotky D..., nebo ne. Ať tak nebo tak, Bradovým úkolem je doplnit benzin.

Otočil kličkou na boku stojanu s hi-testem, aby vynuloval číselník, zasunul hubici do otvoru a nastavil automatické plnění. Zvonek u pumpy se rozezněl a Brad při jeho zvuku došel ke dveřím řidiče, a dokončil tak okružní cestu kolem vozu. Díval se přitom dovnitř levými okénky a interiér mu na téměř luxusní vůz padesátých let připadal mimořádně strohý. Čalounění sedadel bylo obyčejně hnědé, stejně jako čalounění stropu. Zadní sedadlo bylo prázdné, přední sedadlo bylo prázdné a na podlaze se nic neválelo – ani obal od žvýkaček, natožpak mapa nebo zmačkaná krabička od cigaret. Volant byl zřejmě intarzovaný. Bradleyho napadlo, jestli to patřilo k tomuhle modelu, nebo jestli to bylo na zvláštní přání zákazníka. Vypadalo to nóbl. A proč byl tak velký? Kdyby z něj čněly paprskovité rukojeti, mohl patřit milionářské jachtě. Na jeho uchopení musel člověk roztáhnout ruce téměř na šíři hrudníku. Musel být vyrobený na zakázku a podle Brada nebyl moc pohodlný na dlouhé cesty. Ani trochu pohodlný.

I na palubní desce bylo něco zvláštního. Vypadala jako z ořechového dřeva a chromované kontrolky a topení, rádio a hodiny vypadaly normálně..., tedy aspoň byly na správných místech... I klíček zapalování byl na správném místě (nějakej důvěřivej, ne? pomyslel si Brad), a přesto na jejich uspořádání bylo něco velice zvláštního. Jenže těžko říct co.

Brad znovu loudavě došel k předku vozu, pokochal se rozšklebenou chromovanou maskou vozu (ta maska dělala buick; aspoň ona za ty peníze stála) a ověřil si, že na čelním skle skutečně chybí nálepka technické kontroly, ať už z Pensylvánie, nebo z jiného státu. Žádná nálepka tam opravdu nebyla. Majitel vozu zjevně nebyl členem klubů AAA, Elks, Lions nebo Kiwanis. Nesponzoroval Pitt ani Penn3 a jeho vůz nebyl pod ochranou Moparu nebo starého dobrého Rustyho Jonese.4

A stejně to byl parádní bourák..., i když šéf by mu řekl, že jeho úkolem je rychle plnit nádrže, ne obdivovat auťáky.

Buick spolykal za sedm dolarů benzinu, než čerpadlo vypnulo. To bylo tehdy hodně benzinu, když se dal galon hi-testu koupit za sedmdesát centů. Buď byla nádrž skoro prázdná, už když muž v černém plášti s vozem vyjel, nebo ujel velkou vzdálenost.

Pak Bradley usoudil, že ta druhá možnost musí být pitomost. Silnice byly stále vlhké, v nižších polohách zaplavené vodou, proboha, ale na modrém povrchu buicku nebyl ani kousíček bahna, ani cákanec. A na těch bílých bočnicích luxusních širokých pneumatik ani šmouha. To Bradleymu Roachovi připadalo naprosto nemožné.

Nic mu do toho samozřejmě nebylo, ale mohl upozornit na chybějící nálepku. Třeba by to něco hodilo. Možná na kartonek piva. Chybělo mu pořád šest nebo osm měsíců, aby si ho mohl koupit legálně, ale když byl člověk dostatečně odhodlaný, našly se způsoby a prostředky, jak to zařídit, a Bradley byl dostatečně odhodlaný už tehdy v raném věku.

Vrátil se do kanceláře, posadil se, vzal si Inside View a čekal, až se vrátí muž v černém plášti. Na tak dlouhý kabát byl zatraceně horký den, o tom nemohlo být pochyb, ale tohle už měl Brad vyřešené. Ten chlap byl TK, jen trochu jiný než ti z okolí Statleru. Zřejmě z jiné sekty, která povolovala řízení auta. TK říkal Bradley a jemu podobní amenitům. Znamenalo to „totální kretén“.