JOE HILL

ROHY

Copyright © 2010 by Joe Hill

The excerpt from „On Daemons & Dust” is from Maps and Legends:

Reading and Writing Along the Borderlands by Michael Chabon, copyright © 2008 by Michael Chabon

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.

Translation © Adéla Bartlová, 2010

Original English title: HORNS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-495-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-496-3 (mobi)

Věnováno Leanoře – kterou nikdy nepřestanu milovat

Satan je jedním z nás; je nám mnohem bližší než Adam nebo Eva.

– Michael Chabon, On Daemons & Dust –

PEKLO

1

Ignatius William Perrish se v noci opil a dělal hrozné věci. Ráno se vzbudil s bolestí hlavy, přitiskl si ruce na spánky a zjistil, že tam má něco divného, takové špičaté výrůstky. Bylo mu tak mizerně – byl slabý a oči ho pálily –, že tomu nejdřív nevěnoval pozornost, kocovina mu nedovolovala myslet nebo si s něčím dělat starosti.

Ale když se kymácel nad záchodovou mísou, podíval se na sebe do zrcadla nad umyvadlem a zjistil, že mu ve spánku vyrostly rohy. Překvapeně sebou trhl a už podruhé během dvanácti hodin si pomočil nohy.

2

Znovu si natáhl khaki kraťasy – měl na sobě pořád včerejší oblečení – a naklonil se nad umyvadlo, aby se na sebe lépe podíval.

Nebyly to nijak nápadné rohy, měly zhruba délku prsteníčku, u hlavy byly silnější, ale směrem ke špičce se zužovaly a stáčely nahoru. Byly porostlé jeho vlastní bledou pokožkou, jen špičky měly nepříjemně rudou barvu, jako by se ostré hroty chystaly prorazit zanícenou kůži. Jednoho se dotkl a zjistil, že špička je citlivá a trochu bolavá. Přejel prsty po obou rozích a pod napjatou, hladkou kůží nahmatal tvrdou kost.

Nejdřív ho napadlo, že si to nějak způsobil sám. V noci šel na to místo v lese za starou slévárnou, kde byla zavražděna Merrin Williamsová. Lidé tu nechávali památky pod nemocnou černou třešní, ze které se olupovala kůra a odhalovala tělo stromu. Merrin našli také tak, s rozhalenými šaty, pod nimiž prosvítalo její tělo. Ve větvích byly umístěné její fotografie, stála tu váza s kočičkami, zkroucená a umazaná přáníčka. Někdo – nejspíš Merrinina matka – sem přinesl zdobený kříž se žlutými umělými růžemi a plastovou Panenkou Marií, která měla na tváři blažený úsměv mentálně retardované osoby.

Ten sladký úsměv ho štval. I ten kříž, vystavený na místě, kde Merrin vykrvácela z rozbité hlavy. Kříž se žlutými růžemi. Taková kravina. Jako elektrické křeslo s květovanými polštářky, prostě špatný vtip. Rozčilovalo ho, že sem někdo chce přivést Krista. Jestli chtěl Kristus udělat dobrý skutek, měl už rok zpoždění. Když ho Merrin potřebovala, nebyl tam.

Ig zdobený kříž strhl a zadupal ho do země. Pak si potřeboval ulevit a vymočil se na Panenku Marii. Protože byl opilý, podařilo se mu při tom pomočit si i nohy. Možná ho za to znesvěcení stihl trest. Ale spíš ne – měl pocit, že to není všechno. Nedokázal si však vzpomenout, co ještě se dělo. Vypil toho moc.

Otáčel hlavou ze strany na stranu, prohlížel se v zrcadle a zvedal ruce, aby se znovu a znovu dotýkal rohů. Jak hluboko kost sahala? Měly rohy kořeny, které se mu protlačily do mozku? Sotva ho to napadlo, koupelna potemněla, jako by žárovka u stropu na okamžik zeslábla. Temnota se však vylíhla za jeho očima, v jeho hlavě, světlo s tím nemělo nic společného. Přidržel se umyvadla a čekal, až ho slabost přejde.

Pak mu to došlo. Umře. Samozřejmě. Něco mu opravdu vlezlo do mozku: nádor. Rohy nejsou skutečné, jen si je představuje. Rakovina mu užírá mozek, proto vidí věci, které nejsou skutečné. A když už vidí přeludy, nejspíš je pozdě na nějakou léčbu.

Myšlenka na smrt s sebou přinesla úlevu, fyzický pocit, jako by se vynořil z vody poté, co strávil moc dlouhou chvíli pod hladinou. Ig se jednou málem utopil a jako dítě trpěl astmatem, takže i tak prostá věc jako schopnost dýchat mu přinášela radost.

„Něco se mnou je,“ vydechl. „Umírám.“ Vyslovit to nahlas mu docela spravilo náladu.

Díval se do zrcadla a čekal, že po odhalení, že jde o halucinace, rohy zmizí, ale nestalo se tak. Zůstaly na svém místě. Mrzutě si prohrábl vlasy, aby zjistil, jestli je může nějak schovat, aspoň než se dostane k doktorovi, ale pak mu došlo, jak hloupá je snaha zakrýt něco, co vidí jen on.

Roztřeseně se vrátil do ložnice. Přikrývky na obou stranách postele byly rozházené a na prostěradle se ještě rýsovaly otisky křivek Glenny Nicholsonové. Nevzpomínal si, že by s ní spal v jedné posteli, vlastně si ani nepamatoval, jak se dostal domů – další kus, který mu chyběl. Doteď se domníval, že spal sám a Glenna strávila noc někde jinde. S někým jiným.

Včera vyrazili ven spolu, jenže když měl Ig hodně upito, začal přirozeně myslet na Merrin, už proto, že první výročí její smrti se blížilo. Čím víc pil, tím víc mu chyběla – a uvědomoval si, jak málo je jí Glenna podobná. Měla tetování, nalepené nehty, knihovnu plnou napínavých škvárů, kouřila a její trestní rejstřík nebyl zrovna čistý – zkrátka naprostý opak Merrin. Iga pohled na ni dráždil, měl pocit, že někoho zradil, jen nevěděl, jestli sebe nebo Merrin. Nakonec musel odejít – Glenna se natahovala přes stůl a hladila ho prstem po kloubech ruky, a ačkoli to myslela jako něžné gesto, Iga to nepochopitelně štvalo. Šel na pánský záchod a dvacet minut se tam schovával. Když se vrátil, bylo u stolu prázdno. Ještě hodinu seděl a pil, než mu došlo, že Glenna se nevrátí a že je mu to jedno. Někdy toho večera ale oba skončili v téhle posteli, kterou sdíleli tři měsíce.

Vedle v pokoji slyšel tiché zvuky z televize. Glenna byla tedy pořád doma, ještě neodešla do salonu. Zeptá se jí, jestli by ho nehodila k doktorovi. Chvilková úleva z pomyšlení na smrt přešla a vystřídaly ji obavy z nadcházejících dnů a týdnů: jeho otec se bude snažit, aby se nerozbrečel, matka bude předstírat, že je všechno v pořádku, kapačky, léky, ozařování, zvracení, nemocniční jídlo.

Ig se vplížil do vedlejšího pokoje, kde Glenna seděla na gauči. Měla na sobě tílko s Guns N’Roses a vybledlé kalhoty od pyžama. Byla nakloněná dopředu, lokty se opírala o konferenční stolek a prsty si cpala do úst poslední kousek koblihy. Před sebou měla krabici s tři dny starými koblihami ze supermarketu a dvoulitrovou láhev dietní coly. Dívala se na nějakou talkshow.

Zaslechla ho, otočila se, přeměřila si ho nesouhlasným pohledem zpod přivřených víček a zase se obrátila k televizi. Tématem pořadu bylo „Můj nejlepší přítel je psychopat!“. Dva špekatí vidláci se právě chystali začít po sobě házet židle.

Rohů si nevšimla.

„Myslím, že mi není dobře,“ řekl Ig.

„Nenadávej mi,“ ohradila se. „Taky mám kocovinu.“

„Ne. Tak jsem to nemyslel… Podívej se na mě. Vypadám normálně?“ Ptal se, protože si potřeboval být jistý.

Pomalu otočila hlavu a zamžourala na něj zpod řas. Měla na nich ještě včerejší řasenku, trochu rozmazanou. Glenna měla příjemně kulatý obličej a hebké, pěkně zaoblené tělo. Mohla by klidně být modelkou, jen by musela předvádět větší velikosti. Vážila o dvaadvacet kilo víc než Ig. Ne že by byla tak tlustá, to on byl absurdně vyhublý. Ráda to s ním dělala na koníčka, a když mu položila lokty na hruď, dokázala z něj v bezděčném aktu erotické asfyxie hravě vymáčknout všechen vzduch. Ig, který často bojoval o dech, znal všechny slavné lidi, co zemřeli na udušení při sexu. Kevin Gilbert. Zřejmě i Hideto Matsumoto. A samozřejmě Michael Hutchence, na kterého však zrovna teď moc myslet nechtěl. Ďábel v nás. V každém z nás.

„Ty jsi ještě opilej?“ zeptala se.

Protože neodpověděl, zavrtěla hlavou a vrátila se ke sledování televize.

Tak to tedy bylo. Kdyby je viděla, už by dávno s křikem utíkala. Jenže je neviděla, protože neexistovaly jinde než v Igově mysli. Možná kdyby se teď na sebe podíval do zrcadla, také by je neviděl. Ale pak v okně zahlédl svůj odraz a rohy byly pořád na svém místě. V okně z něj zbyla skleněná, průsvitná silueta, démonický duch.

„Asi budu potřebovat k doktorovi,“ pronesl.

„A víš, co bych potřebovala já?“ zeptala se.

„Co?“

„Další koblihu,“ řekla Glenna a naklonila se nad krabici. „Myslíš, že si můžu dát?“

Ig odpověděl suchým hlasem, jejž skoro nepoznával. „Co ti brání?“

„Už jsem jednu měla a vlastně ani nemám hlad. Jen ji chci sníst.“ Otočila hlavu a zadívala se na něj lesknoucíma se očima, v nichž se zračil strach a prosba zároveň. „Ráda bych snědla celou krabici.“

„Celou krabici,“ opakoval Ig.

„Ani je nechci jíst rukama. Chci tam strčit celou hlavu a pustit se do nich. Vím, že je to nechutný.“ Prstem počítala koblihy jednu po druhé.

„Šest. Myslíš, že bych mohla sníst ještě šest koblih?“

Přes vlastní starosti a pocit tlaku a tíhy na spáncích nemohl dost dobře přemýšlet. To, co právě řekla, nedávalo žádný smysl, bylo to jen další součástí rána jako vystřiženého ze zlého snu.

„Jestli si ze mě děláš srandu, tak to nedělej. Říkal jsem ti, že mi není dobře.“

„Já chci další koblihu,“ opakovala Glenna.

„Posluž si. Je mi to fuk.“

„Dobře. Tak jo. Jestli myslíš, že můžu,“ řekla, popadla koblihu, roztrhla ji na tři kousky a jeden po druhém si je začala strkat do úst, aniž by mezitím polkla.

Za chvíli měla celou koblihu v ústech a tváře se jí nadouvaly. Trochu se zajíkla, ale pak se zhluboka nadechla nosem a začala polykat.

Iggy ji s odporem sledoval. Nikdy ji neviděl dělat něco takového, vlastně nic takového neviděl od základky, kde na sebe děti v jídelně dělaly takové nechutnosti. Když skončila, několikrát se udýchaně nadechla, pak se ohlédla přes rameno a vrhla po něm úzkostlivý pohled.

„Ani mi nechutnala. Bolí mě břicho,“ řekla. „Myslíš, že bych si měla dát další?“

„Proč bys měla jíst další, když už tě bolí břicho?“

„Protože chci být pořádně tlustá. Ne tak jako teď. Tak tlustá, že se mnou nebudeš chtít nic mít.“ Vyplázla jazyk a v zamyšleném gestu se špičkou dotkla horního rtu. „V noci jsem udělala něco odporného. Chci ti o tom povědět.“

Iga opět napadlo, že tohle všechno se ve skutečnosti neděje. Ale jestli je to nějaký horečnatý sen, tak je dost přesvědčivý, propracovaný do nejmenších detailů. Po televizní obrazovce lezla moucha. Venku na silnici přejelo auto. Každý okamžik byl přirozeně následován dalším a přičítal se k realitě. Ig uměl dobře sčítat. Matematika mu šla ze všech předmětů nejlépe, pokud pomineme etiku, kterou nepokládal za skutečný předmět.

„Nechci vědět, co jsi dělala v noci,“ řekl.

„Proto ti to chci povědět. Aby ti z toho bylo zle. Abys měl důvod odejít. Mám špatný pocit z toho, co se ti stalo a co o tobě lidi říkají, ale nechci se už vedle tebe budit. Chci, abys odešel, a když ti řeknu, co jsem provedla, opustíš mě a já budu volná.“

„Co o mně lidé říkají?“ zeptal se. Byla to hloupá otázka. Odpověď už znal.

Pokrčila rameny. „Co jsi udělal Merrin. Že jsi odporný úchyl a tak podobně.“

Ig na ni nevěřícně zíral. Fascinovalo ho, jak je každá další věc, kterou Glenna říká, ještě horší než ta předchozí, a s jakou lehkostí je pronáší. Beze studu a rozpaků.

„Tak co jsi mi chtěla říct?“

„Jak jsi včera zmizel, potkala jsem Leea Tourneaua. Určitě si pamatuješ, že na střední jsem s Leem byla?“

„Pamatuju,“ přisvědčil Ig. Lee a Ig bývali kdysi kamarádi, ale to bylo pryč, zemřelo to spolu s Merrin. Když vás podezřívají ze sexuálně motivované vraždy, není snadné udržet si přátele.

„Včera byl ve Station, seděl v boxu vzadu, a když ses vytratil, koupil mi pití. Nemluvila jsem s ním celou věčnost. Zapomněla jsem, jak dobře se s ním povídá. Znáš Leea, ten se umí bavit s každým. Byl na mě fakt hodný. Když ses pořád nevracel, řekl, že bychom se po tobě měli podívat na parkovišti, a jestli tam nebudeš, odveze mě domů. Ale jak jsme byli venku, začali jsme se líbat jako kdysi, když jsme bývali spolu – a já jsem se nechala unést a vlítla jsem na něj, přímo na místě, i když se na nás dívalo pár lidí. Něco tak šíleného jsem udělala naposledy v devatenácti na speedu.“

Ig potřeboval pomoc. Potřeboval vypadnout z bytu. Byl tu moc těžký vzduch a jeho plíce se zdály být malé a ztuhlé.

Glenna se opět nahnula nad krabici s koblihami a tvářila se klidně, jako by mu právě řekla něco úplně normálního: jako že jim došlo mléko nebo jim právě zase vypnuli teplou vodu.

„Myslíš, že bych mohla sníst ještě jednu?“ zeptala se. „Už je mi líp.“

„Dělej si co chceš.“

Otočila se a zadívala se na něj s nepřirozeným vzrušením v očích.

„Myslíš to vážně?“

„Je mi to u prdele,“ odsekl Ig. „Klidně se nacpi.“

Glenna se usmála, až se jí ve tvářích udělaly dolíčky, nahnula se nad stůl a vzala krabici do jedné ruky. Přidržela si ji, strčila do ní obličej a začala se krmit. Hlasitě žvýkala, mlaskala a divně oddechovala. Opět se začala dávit, její ramena sebou škubla, ale Glenna jedla dál, volnou rukou si cpala koblihy do úst, i když tváře už měla plné. Kolem hlavy jí zakroužila rozčilená moucha.

Ig se protáhl kolem gauče ke dveřím. Glenna se napřímila, zalapala po dechu a obrátila na něj oči. Zračila se jí v nich panika a tváře a mokrá ústa měla potřísněná cukrem.

„Mm,“zasténala. „Mmm.“ Jestli to bylo rozkoší nebo hrůzou se nedalo poznat.

Moucha jí přistála v koutku úst. Ig ji zahlédl jen na okamžik – pak Glenna vymrštila jazyk a zároveň mouchu chytila rukou. Když ruku odtáhla, moucha byla pryč. Čelisti se jí pohybovaly a rozemílaly obsah úst na kaši.

Ig otevřel dveře a vypadl. Když za sebou zavíral, Glenna už měla zase hlavu v krabici… jako potápěčka, která se právě nadechla a opět se noří do hlubin.

3

Odjel na kliniku moderní medicíny, kde ošetřovali bez objednání. Malá čekárna byla téměř plná, bylo v ní dusno a ječící dítě. Uprostřed místnosti ležela na zádech holčička, lapala po dechu a mezitím vzlykavě vřískala. Její matka seděla na židli u zdi, skláněla se nad ní a zuřivě a rychle šeptala proud výhrůžek, nadávek a slibů. Jednou se pokusila dceru chytit za kotník, ale dívka ruku odkopla černou botičkou s přezkou.

Ostatní lidé v čekárně scénu odhodlaně ignorovali a otupěle zírali do časopisů nebo na ztlumenou televizi v koutě. I tady měli naladěno „Můj nejlepší přítel je psychopat!“. Někteří pohlédli na Iga, jako by doufali, že je snad otec té holčičky, vezme ji ven a pořádně jí nařeže. Ale jakmile ho spatřili, hned odvrátili zrak, protože jim okamžitě došlo, že jim nepomůže.

Ig litoval, že si nevzal něco na hlavu. Přiložil si ruku na čelo, jako by si stínil oči před světlem, a doufal, že zakryje rohy. Ale jestli si jich někdo všiml, nedal to nijak najevo.

Na druhém konci místnosti bylo skleněné okno ve zdi a za ním seděla u počítače žena. Sledovala matku řvoucího dítěte, ale když k ní přistoupil Ig, podívala se na něj a pousmála se.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptala se a už sahala po podložce s nějakými formuláři.

„Potřebuju, aby se mi doktor na něco podíval,“ řekl Ig a nadzvedl ruku, aby odhalil rohy.

Recepční se na ně přimhouřenýma očima podívala a soucitně našpulila rty. „To nevypadá dobře,“ pravila a otočila se k počítači.

Jestli Ig čekal nějakou reakci – a sám nevěděl, co vlastně čekal –, tahle to určitě nebyla. Chovala se, jako by jí ukázal zlomený prst nebo vyrážku – ale zareagovala. Zdálo se, že rohy vidí. Jenže kdyby je opravdu viděla, těžko by jen tak našpulila rty a zase se otočila jinam.

„Musím vám položit pár otázek. Jméno?“

„Ignatius Perrish.“

„Věk?“

„Dvacet šest.“

„Chodíte k nějakému lékaři?“

„Nebyl jsem u doktora už léta.“

Recepční zvedla hlavu, zamyšleně se na něj podívala a zamračila se a Igovi připadalo, že dostane vynadáno, proč nechodí na pravidelné prohlídky. Holčička se rozječela ještě hlasitěji. Ig se otočil právě včas, aby zahlédl, jak udeřila matku do kolena červeným plastovým hasičským autem, které našla mezi hračkami v rohu. Matka jí ho vytrhla. Dívka sebou zase praštila na záda, začala kopat nohama do vzduchu – jako přetočený šváb – a opět zuřivě kvílela.

„Mám chuť jí říct, aby toho spratka umlčela,“ podotkla recepční nenuceně. „Co myslíte?“

„Máte tužku?“ zeptal se Ig a zvedl podložku. V ústech měl sucho. „Půjdu to vyplnit.“

Žena svěsila ramena a přestala se usmívat.

„Jistě,“ odpověděla a přistrčila Igovi pero.

Ig se otočil a podíval se na papíry, ale jeho oči odmítaly zaostřit.

Viděla rohy, ale nepokládala je za něco neobvyklého. A pak řekla tu větu o dívce, která ječela na bezradnou matku: Mám chuť jí říct, aby toho spratka umlčela. Chtěla vědět, jestli to podle něj může udělat. Jako Glenna, když se ho ptala, jestli může vrazit obličej do krabice s koblihami a krmit se jako prase u koryta.

Rozhlédl se, kam by si sedl. V čekárně byly dvě prázdné židle, po levé a po pravé straně oné matky. Sotva se Ig přiblížil, dívenka se nadechla opravdu důkladně a zavřískala tak, že se zatřásla okna a několik pacientů sebou trhlo. Blížit se ke zdroji toho zvuku bylo jako postupovat vstříc vyjící bouři.

Když se Ig posadil, dívčina matka se na židli sesunula níž a pleskla se srolovaným magazínem přes nohu – Ig měl pocit, že ve skutečnosti chtěla udeřit jinam. Holčička se posledním výkřikem zřejmě vyčerpala a zůstala ležet na zádech. Po zrudlém a ošklivém obličeji jí tekly slzy. I její matka byla rudá. Vrhla po Igovi zoufalý pohled – zdálo se, že se na okamžik dotkl rohů – a hned se zase odvrátila.

„Omlouvám se za ten rámus,“ řekla a omluvně se dotkla Igovy ruky. V tom okamžiku Ig věděl, že se jmenuje Allie Letterworthová a poslední čtyři měsíce spí se svým golfovým instruktorem, schází se s ním v motelu kousek od golfového hřiště. Minulý týden usnuli po namáhavém sexu, a protože měla Allie vypnutý telefon, zmeškala stále zoufalejší telefonáty ze školky, kdy si přijde vyzvednout dceru. Když konečně s dvouhodinovým zpožděním dorazila, dcera už byla hysterická, rudá jako rak, u nosu jí visely nudle, oči měla podlité krví a Allie jí musela koupit plyšáka za šedesát dolarů a banán se zmrzlinou, aby ji uklidnila a koupila si její mlčení; jinak by se to dozvěděl Alliin manžel. Kdyby tušila, jaké jsou s dítětem starosti, nikdy by si ho nepořídila.

Ig odtáhl ruku.

Dívka začala hekat a podupávat nohama na zemi. Allie Letterworthová vzdychla, nahnula se k Igovi a řekla: „Nejradši bych ji nakopala do toho rozmazleného zadku, ale bojím se, co by řekli lidi, kdybych ji uhodila. Myslíte…“

„Ne,“ přerušil ji Ig.

Nemohl ty věci o ní vědět, ale stejně je věděl, jako by to bylo jeho telefonní číslo nebo adresa. S naprostou jistotou také věděl, že Allie Letterworthová by se o bití dcery nebavila s cizím člověkem. Pronesla to, jako by mluvila sama k sobě.

„Ne,“ opakovala Allie Letterworthová, otevřela časopis a pak ho zase zavřela. „Asi bych to neměla dělat. Napadá mě, jestli bych se neměla zvednout a jít pryč. Prostě ji tu nechat a odjet. Mohla bych zůstat s Michaelem, schovat se před celým světem, pít gin a celou dobu šoustat. Můj manžel by opuštění dítěte sice použil proti mně, ale co má být? Vy byste chtěl tohleto do vlastní péče?“

„Michael je váš učitel golfu?“ zeptal se Ig.

Žena zasněně kývla, usmála se a řekla: „Vtipné je, že bych se nikdy nezapsala právě k němu, kdybych věděla, že je negr. Než se objevil Tiger Woods, žádní negři v golfu nebyli, maximálně nosili hole – mohli jste vyrazit na golf, když jste si od nich chtěli odpočinout. Od toho, jak mají pořád mobil u ucha a sprostě do něj hulákají, a jak koukají na bílé ženy. Ale Michael je vzdělaný. Mluví jako běloch. A to, co se říká o černých ptácích, je pravda. Píchala jsem se spoustou bílých chlapů, ale žádný ho neměl tak velikýho jako Michael.“ Nakrčila nos a řekla: „Říkáme mu pětka železo.“

Ig vyskočil a rychle šel k okénku recepční. Spěšně naškrábal odpovědi na pár otázek a podal jí podložku.

Dívka za ním zaječela: „Ne! Nesednu si!“

„Mám pocit, že té matce musím něco říct,“ pravila recepční a dívala se za Iga na ženu a její dceru. Formulářů si nevšímala. „Vím, že není její vina, že ta holka je uřvaný parchant, ale vážně jí chci něco říct.“

Ig se podíval na holčičku a na Allie Letterworthovou. Allie byla zase skloněná nad dítětem, pošťuchovala ho srolovaným časopisem a syčela na něj. Ig se otočil zpátky na recepční.

„Jistě,“ prohodil zkušebně.

Recepční otevřela ústa, zaváhala a věnovala mu úzkostlivý pohled. „Jenže bych nerada začala nějakou scénu.“

Špičky rohů zapulzovaly nepříjemným teplem. Ig se částečně podivil – už, a to ještě neměl rohy ani hodinu –, že to neudělala hned, jakmile jí dal svolení.

„Co myslíte tím začala?“ zeptal se a popotahoval se za bradku, kterou si pěstoval. Byl zvědavý, jestli ji dokáže přimět, aby to udělala. „Je zvláštní, co lidé dneska dovolí svým dětem, nemyslíte? Když nad tím zauvažujete, těžko můžete dítěti něco vyčítat, když ho rodiče nenaučí, jak se má chovat.“

Recepční se usmála: strohým, vděčným úsměvem. Igovými rohy projel další pocit, tentokrát ledové vzrušení.

Recepční vstala a podívala se na ženu a holčičku.

„Paní?“ zavolala. „Promiňte, paní?“

„Ano?“ Allie Letterworthová s nadějí vzhlédla, čekala, že už ji s dcerou volá lékař.

„Vím, že vaše dcera je hodně rozrušená, ale jestli ji nedokážete utišit, co kdybyste krucinál projevila trochu ohleduplnosti, zvedla ten svůj širokej zadek a odvedla ji ven, abychom nemuseli to vřískání poslouchat?“ zeptala se recepční s tím svým umělým úsměvem.

Allie Letterworthová zbledla, jen na voskově žlutých tvářích jí zůstalo několik červených skvrn. Držela holčičku za zápěstí. Dívčina tvář byla skoro fialová a dítě zarývalo nehty do Alliiny ruky a snažilo se vytrhnout.

„Cože?“ zeptala se Allie. „Co jste to řekla?“

„Moje hlava!“ zařvala recepční, shodila úsměv a zuřivě si poklepala na pravý spánek. „To vaše děcko nezavře pusu a mně asi exploduje hlava…“

„Trhněte si nohou!“ vykřikla Allie Letterworthová, vyskočila a zakymácela se.

„… kdybyste měla jen trochu ohleduplnosti…“

„Strčte si ji do prdele!“

„… chytla byste tu řvoucí opici za vlasy a odtáhla ji do háje…“

„Ty vysušená kundo!“

„… ale ne, sedíte na zadku a asi si ji honíte nebo co…“

„Pojď, Marcy,“ zavelela Allie a trhla dívčiným zápěstím.

„Ne!“ odporovala dívka.

„Řekla jsem pojď!“ trvala na svém matka a táhla ji ke dveřím.

Na prahu dveří na ulici se dcera Allii Letterworthové vytrhla a rozběhla se přes čekárnu, ale zakopla o hasičské auto a upadla na kolena a na ruce. Ihned začala znovu vřískat tím nejhorším pronikavým jekotem, překulila se na bok a chytla se za rozbité koleno. Její matce to bylo jedno. Odhodila kabelku a začala ječet na recepční, a recepční jí to hlasitě oplácela. Igovy rohy pulzovaly podivně příjemným pocitem naplnění a hmotnosti.

Ig byl k dívce nejblíž a matka jí na pomoc nešla. Vzal holčičku za zápěstí, aby jí pomohl na nohy. Jakmile se jí dotkl, okamžitě věděl, že se jmenuje Marcia Letterworthová a dnes ráno schválně převrhla snídani matce do klína, protože ji matka nutila jít k doktorovi na vypálení bradavic a Marcia nechtěla jít, protože to bolí a matka je zlá a hloupá. Marcia se na něj podívala. Oči, plné slz, jí modře zářily jako dva autogeny.

„Nenávidím mámu,“ řekla Igovi. „Chtěla bych vzít sirky a zapálit ji, až bude v posteli. Chtěla bych, aby shořela a zmizela.“

4

Sestra, která Iga vážila a měřila mu tlak, mu řekla, že její bývalý manžel chodí se slečnou, která jezdí ve žlutém sportovním saabu. Sestra věděla, kde parkuje, a měla chuť tam o polední pauze zajít a to žluté auto pěkně objet klíčem. Chtěla jí nechat na sedadle psí lejno. Ig nehybně ležel na vyšetřovacím stole, zatínal ruce a mlčel.

Když mu sestra odpínala manžetu, dotkla se ho prsty a Ig věděl, že už zničila auta i jiným lidem: učitelce, která ji za opisování vyhodila od písemky, kamarádce, která vyzradila tajemství, právníkovi bývalého manžela za to, že byl právníkem jejího bývalého manžela. Ig v duchu viděl, jak, když jí bylo dvanáct, přejela hřebíkem po boku tátova černého oldsmobilu a udělala tam ošklivou bílou rýhu.

V ordinaci bylo chladno, klimatizace jela na plný výkon a v okamžiku, kdy dovnitř vešel doktor Renald, se Ig třásl zimou a nervozitou. Sklonil hlavu, aby mu ukázal rohy. Řekl mu, že nedokáže rozeznat, co je skutečné a co ne. Že má asi halucinace.

„Lidi mi pořád vykládají všechno možné,“ pravil. „Hrozné věci. Říkají mi, co chtějí udělat, přestože by se k tomu nikdo normálně nepřiznal. V čekárně mi jedno dítě řeklo, že chce upálit matku v posteli. Vaše sestra mi povídala, že chce zničit auto nějaké holce. Mám strach. Nevím, co se to se mnou děje.“

Lékař si prohlížel rohy a ustaraně se mračil. „To jsou rohy,“ pronesl.

„Já vím, že jsou to rohy.“

Doktor Renald zavrtěl hlavou. „Vypadají na špičkách zanícené. Bolí vás?“

„Příšerně.“

„Aha,“ řekl doktor a přejel si rukou přes ústa. „Změřím je.“ Změřil metrem obvod rohů u hlavy, pak je přeměřil od spánku ke špičce a potom vzdálenost mezi oběma špičkami. Naškrábal nějaká čísla na recept. Přejel po rozích svými mozolnatými prsty, tvářil se zamyšleně a Ig najednou věděl něco, co vědět nechtěl. Věděl, že doktor Renald před pár dny stál ve tmě ve své ložnici, zpoza závěsu sledoval kamarádky své sedmnáctileté dcery, jak dovádějí v bazénu, a masturboval.

Doktor ustoupil a ve starých šedých očích se mu zračila starost. Zdálo se, že dospěl k závěru. „Víte, co bych rád udělal?“

„Co?“ zeptal se Ig.

„Rád bych si rozmačkal trochu oxycontinu a šňupl si. Sice jsem si slíbil, že nebudu šňupat v práci, protože z toho hloupnu, ale nevím, jestli vydržím čekat ještě šest hodin.“

Igovi chvíli trvalo, než mu došlo, že lékař čeká na jeho názor.

„Nemohli bychom si prostě promluvit o tom, co mám na hlavě?“ zeptal se.

Doktor svěsil ramena. Otočil se a pomalu vzdychl.

„Poslouchejte,“ pronesl Ig. „Prosím vás. Potřebuju pomoc. Někdo mi musí pomoct.“

Doktor Renald se na něj váhavě podíval.

Ig pokračoval: „Nevím, jestli je to skutečné, nebo ne. Myslím, že asi blázním. Jak je možné, že lidé pořádně nereagují, když vidí ty rohy? Kdybych viděl někoho s rohama, počůral bych se strachy.“ Což se mu ostatně stalo, když zahlédl sám sebe v zrcadle.

„Špatně se pamatují,“ odvětil doktor. „Jakmile se na ně přestanu dívat, zapomenu, že je máte. Nevím proč.“

„Ale teď je vidíte.“

Renald kývl.

„A nikdy jste nic takového neviděl?“

„Víte jistě, že bych si nemohl dát to šňupnutí?“zeptal se doktor a rozzářil se. „Rozdělíme se. Můžeme se spolu zmastit.“

Ig zavrtěl hlavou. „Poslouchejte, prosím.“ Lékař přikývl.

„Proč už dávno nevoláte další lékaře? Proč to neberete vážně?“

„Abych byl upřímný,“řekl Renald, „je trochu složité se na váš problém soustředit. Pořád myslím na ty tabletky, co mám v kufříku, a na to děvče, se kterým kamarádí moje dcera. Nancy Hughesová. Panebože, ten zadek chci. Je mi z toho špatně, když na to myslím. Ještě nosí rovnátka.“

„Prosím,“ řekl Ig. „Žádám vás o lékařský názor – o pomoc. Co mám dělat?“

„Zatracený pacienti,“ ulevil si doktor. „Staráte se akorát o sebe.“

5

Sedl si do auta a jel. Nepřemýšlel, kam jede, a nějakou dobu to stejně bylo jedno. Stačilo, že je v pohybu.

Igovo auto, AMC Gremlin model 1972, bylo jediné místo, které patřilo opravdu jen jemu. Byt byl Glennin. Žila tam, než se s ním seznámila, a bude tam bydlet dál, až se rozejdou, což bylo očividně dnes. Po Merrinině vraždě se na čas nastěhoval zpátky k rodičům, ale nikdy se tam necítil doma, nepatřil tam. Zbývalo mu jen to auto, které mu sloužilo jako přibližovadlo, ale i jako obydlí, prostor, v němž prožil většinu života, dobré i zlé části.

Ty dobré: milování s Merrin Williamsovou, při němž bouchal hlavou do střechy a otloukal si koleno o řadicí páku. Zadní tlumiče byly opotřebované, a když auto nadskakovalo, vrzaly a Merrin se musela kousnout do rtu, aby se nerozesmála, i když už se jí Ig uveleboval mezi nohama. Ty špatné: noc, kdy byla Merrin znásilněna a zavražděna u staré slévárny, zatímco Ig v autě vyspával opici a ve snech Merrin nenáviděl.

V autě se mohl projíždět, když neměl kam jít, když neměl nic jiného na práci než jezdit po Gideonu a přát si, aby se něco stalo. Za nocí, kdy Merrin pracovala nebo se učila, jezdil Ig v autě s nejlepším kamarádem, vysokým, hubeným a napůl slepým Leem Tourneauem. Jeli na písčinu, kde se občas dělaly táboráky a byli tam lidé, které znali. Dva náklaďáčky zaparkované na břehu, chladnička plná piv. Posadili se na kapotu a dívali se, jak jiskry z ohně vzlétají do noci a mizí, jak se plameny odrážejí na černé, neklidné hladině. Mluvili o mizerných způsobech, jakými se dá zemřít – bylo to pro ně takhle blízko řeky Knowles přirozené téma. Ig tvrdil, že nejhorší je utopení, protože to mohl podepřít osobní zkušeností. Řeka ho kdysi spolkla, přidržela si ho pod hladinou, nacpala se mu do krku, a právě Lee Tourneau skočil do vody a vytáhl ho. Lee tvrdil, že jsou horší věci než utopení a že Ig nemá žádnou fantazii. Podle Leea bylo mnohem horší uhořet; měl k tomu ovšem důvod, protože měl za sebou tu nešťastnou příhodu s hořícím autem. Oba věděli, co vědí.

Nejlepší byly noci v autě strávené s Leem a Merrin. Lee se naskládal dozadu – byl kavalír a vždycky pustil Merrin dopředu s Igem – a potom se natáhl na sedadlo se hřbetem ruky položeným na čelo jako Oscar Wilde polehávající v zoufalství na pohovce. Jeli do autokina Paradise a popíjeli pivo, zatímco šílenci v hokejových maskách honili polonahé holky, které nakonec za velkého jásotu a troubení padly pod motorovou pilou. Merrin tomu říkala „dvojitá rande“; Ig tam byl s ní a Lee se svou pravou rukou. Merrin vyjížďky s Igem a Leem bavily hlavně proto, že si z Leea mohla utahovat, ale když mu pak jednou ráno umřela matka, byla u něj Merrin první a objímala ho, když plakal.

Iga na okamžik napadlo, že by mohl Leea navštívit; už ho jednou vytáhl z hluboké vody, možná by to udělal znovu. Ale pak si vzpomněl, co mu před hodinou řekla Glenna, tu příšernou věc, kterou mu svěřila nad koblihami: nechala jsem se unést a vlítla jsem na něj, přímo na místě, i když se na nás dívalo pár lidí. Ig se snažil cítit to, co by měl cítit, snažil se je oba nenávidět, ale nedařilo se mu ani být aspoň trochu naštvaný. Měl jiné starosti. Vyrůstaly mu z hlavy.

A kromě toho: nebylo to, jako by mu Lee bodl kudlu do zad a sebral mu jeho děvče. Ig Glennu nemiloval a nevěřil, že by ona do něj byla někdy zamilovaná – kdežto Lee a Glenna spolu něco měli, kdysi dávno spolu chodili.

Sice to nebylo něco, co by kamarád provedl kamarádovi, ale Lee a Ig už nebyli přátelé. Po Merrinině vraždě si Lee Tourneau Iga nenápadně, bez zbytečné krutosti, vyškrtl ze života. Několikrát mu v těch dnech po nalezení Merrinina těla dal najevo upřímný, tichý soucit, ale nijak nesliboval, že tu pro něj bude, nenabídl mu žádné setkání. V následujících týdnech a měsících si Ig uvědomil, že volá jen on Leeovi, nikdy Lee jemu, a že se Lee nijak zvlášť nesnaží udržovat hovor. Lee byl odjakživa zdrženlivý a nejspíš proto si Ig hned nevšiml, jak důkladně ho kamarád odepsal. Po nějaké době, kdy se Lee různě vymlouval, proč nemohl přijít, to Igovi došlo. Ig si možná moc nerozuměl s lidmi, ale počítat uměl dobře. Lee pracoval jako poradce u newhampshireského kongresmana a nemohl si dovolit přátelit se s hlavním podezřelým v případu sexuálně motivované vraždy. Nepohádali se, neměli žádné spory. Ig to pochopil a nechal to prostě být. Lee – ubohý, postižený, snaživý, osamělý Lee – měl budoucnost. Ig ne.

Možná proto, že myslel na místo u řeky, zaparkoval nedaleko Knowles Road, pod mostem na Old Fair Road. Kdyby hledal místo, kde by se mohl utopit, lepší by nenašel. Písečná lavice sahala třicet metrů do proudu, kde náhle končila v hluboké, rychlé, modré vodě. Mohl by si naplnit kapsy kameny a jít přímo tam. Také by mohl vylézt na most a skočit; bylo to dost vysoko. Nemířit do řeky, ale na kameny, kdyby chtěl, aby se mu to povedlo. Jen pomyslel na dopad a trhl sebou. Vylezl z auta, posadil se na kapotu a poslouchal, jak vysoko nad ním hučí náklaďáky uhánějící na jih.

Byl tu už mockrát. Stejně jako stará slévárna u silnice číslo 17 i písčina u řeky byla oblíbeným cílem lidí tak mladých, že ještě žádný cíl mít nemohli. Vzpomněl si na jinou chvíli, kterou tu strávil s Merrin, jak je zastihl déšť a schovali se pod mostem. To ještě chodili na střední. Nemohli ještě řídit a ani neměli auto. Snědli spolu promáčenou krabici smažených škeblí a pak seděli na zarostlém kamenitém svahu pod mostem. Byla taková zima, že viděli vlastní dech, a Ig držel Merrininy mokré, zmrzlé ruce ve svých.

Ig našel špinavé, dva dny staré noviny, a když je přestalo bavit předstírat čtení, Merrin řekla, že by s nimi měli provést něco inspirativního. Něco, co by zlepšilo náladu každému, kdo se v tom dešti podívá na řeku. Vyběhli mezi kapkami na kopec, v obchodě koupili narozeninové svíčky a utíkali zpátky. Merrin mu ukázala, jak z novin vyrobit lodičky, potom zapálili svíčky a poslali je jednu za druhou na lodičkách do deště a houstnoucího šera – dlouhý řetěz ohýnků, klidně plujících promáčenou tmou.

„Společně jsme inspirativní,“ řekla mu a studenými rty a vlhkým dechem se skoro dotýkala jeho ušního lalůčku, až se musel zachvět. Ona se třásla pořád, protože se potýkala se záchvatem smíchu. „Merrin Williamsová a Iggy Perrish mění svět k lepšímu, po jedné papírové lodičce za druhou.“

Buď si nevšimla, že se loďky potápějí ani ne sto metrů od břehu a svíčky zhasínají, nebo předstírala, že to nevidí.

Vzpomínky na to, jaké to bylo a kým byl, když spolu chodili, zastavily v jeho hlavě horečnatý vír myšlenek, jež hrozily vymknout se kontrole. Možná poprvé za celý den Ig dokázal zhodnotit svou situaci, aniž by z ní panikařil.

Znovu zvážil možnost, že ztratil kontakt s realitou a všechno, co dnes zažil, se odehrálo jen v jeho představách. Nebylo by to poprvé, kdy si spletl fantazii se skutečností, a ze zkušenosti věděl, že má sklony k podivným náboženským iluzím. Nezapomněl na odpoledne, které strávil ve stromovém domku z myšlenek. Za těch osm let neuplynul snad ani jeden den, aniž by si na to nevzpomněl. Jistě, jestliže byl stromový domek fantazie – a nic jiného nedávalo smysl –, byla to společná fantazie. Objevili ho s Merrin spolu a to, co se tam stalo, byl jeden z tajemných hedvábných uzlů, které je svazovaly, věc, které se mohli podivovat, když začala být jízda v noci nudná, když je probudila bouřka nebo nemohli usnout. „Vím, že je možné, aby lidé měli společnou halucinaci,“ řekla jednou Merrin. „Jen jsem si nikdy nemyslela, že jsem ten typ.“

Problém s verzí, že rohy nejsou nic jiného než vytrvalá a děsivá halucinace, pád do šílenství, který se už dlouho chystal, spočíval v tom, že Ig si uměl poradit jen s realitou, kterou měl před očima. Nijak mu nepomohlo říkat si, že se to děje v jeho hlavě, když se to dělo pořád dál. Igova víra nebyla vyžadována; jeho nevíra neměla žádný význam. Rohy byly pořád na místě, kdykoli se jich dotkl. A i když si na ně nesahal, cítil bolavé, citlivé špičky ovívané chladným větrem od řeky. Byly přesvědčivě tvrdé a pevné jako kost.

Protože byl ztracený v myšlenkách, neslyšel auto sjíždějící z kopce, dokud nezabrzdilo na kamíncích vedle gremlina a policista za volantem krátce nezahoukal na sirénu. Igovi bolestivě poskočilo srdce a otočil se. Jeden z policistů se vykláněl z okénka spolujezdce.

„Co tu děláš, Igu?“ zeptal se. Nebyl to jen tak nějaký policista, ale policista jménem Sturtze.

Sturtze měl krátké rukávy, které odhalovaly svalnatá předloktí, opálená z neustálého vystavování slunci do zlatohněda. Košile byla přiléhavá a Sturtze vypadal dobře. S těmi větrem rozcuchanými světlými vlasy a očima skrytýma za slunečními brýlemi jako by vypadl z reklamy na cigarety.

Jeho parťák Posada, který seděl za volantem, se snažil vypadat stejně, ale nedařilo se mu to. Byl příliš hubený a měl výrazný ohryzek. Oba nosili kníry, ale Posadův byl uhlazený a spíš komický, jako by patřil francouzskému vrchnímu z filmu s Carym Grantem.

Sturtze se zazubil. Sturtze Iga vždycky rád viděl. Ig nerad potkával policisty, ale zvlášť se vyhýbal Sturtzemu a Posadovi, kteří si po Merrinině smrti udělali z jeho pronásledování koníček. Zastavovali ho, i když překročil rychlost jen o pár kilometrů v hodině, prohledali mu auto a pokutovali ho za odhazování odpadků, za toulání, za život.

„Nic nedělám. Jen tu stojím,“ odpověděl Ig.

„Stojíš tu půl hodiny!“ křikl na něj Posada, když oba vystoupili z auta.

„Mluvíš sám se sebou. Ženská, která bydlí támhle kousek, zavolala děti domů, protože se tě bála.“

„A vem si, jak by se bála, kdyby věděla, kdo to je,“ přisadil si Sturtze.

„Váš milý soused sexuální deviant a podezřelý z vraždy.“

„Na druhou stranu, nikdy nezabil žádné děti.“

„Ještě ne,“ řekl Sturtze.

„Pojedu,“ pravil Ig.

Sturtze řekl: „Zůstaneš tu.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se Posada Sturtze.

„Chci ho za něco sebrat.“

„Za co?“

„Nevím. Za něco. Rád bych mu něco přišil. Pytlík kokainu. Nehlášenou zbraň. Cokoli. Škoda, že nic nemáme. Fakt bych s ním rád vyjebal.“

„Když mluvíš sprostě, mám chuť dát ti pusu,“ děl Posada.

Sturtze přikývl, jako by to bylo normální. Tehdy si Ig vzpomněl na rohy. Už to zase začínalo, jako s doktorem a sestrou, jako s Glennou a Allií Letterworthovou.

„Ale co bych fakt chtěl,“ pokračoval Sturtze, „je za něco ho zabásnout a přimět ho, aby se začal bránit. Abych měl záminku vykopat mu z držky všechny zuby.“

„Super. To bych rád viděl,“ řekl Posada.

„Víte vůbec, co říkáte?“ zeptal se Ig.

„Ne,“ odpověděl Posada.

„Tak trochu,“ řekl Sturtze. Zamžoural, jako by se snažil přečíst nápis na vzdálené ceduli. „Mluvíme o tom, jestli bychom tě měli zabásnout jen pro tu legraci, ale netuším proč.“

„Vy nevíte, proč mě chcete sebrat?“

„Já vím, proč tě chci sebrat. Jen nevím, proč o tom mluvíme. Většinou o takových věcech nediskutuju.“

„Proč mě chcete sebrat?“

„Protože se pořád tváříš jako buzna. Ten buzní výraz mě rozčiluje. Nemám teplouše moc v lásce,“ řekl Sturtze.

„A já tě chci zatknout, protože se možná budeš prát a Sturtze tě bude muset ohnout přes kapotu, aby ti mohl nasadit pouta,“ pravil Posada. „Aspoň bych si ho měl večer proč vyhonit, akorát bych si vás představoval nahé.“

„Takže mě nechcete sebrat jen proto, že si myslíte, že jsem zabil Merrin a vykroutil se z toho?“

Sturtze odpověděl: „Ne. Nemyslím si, že jsi to udělal. Jsi moc velký poseroutka. Přiznal by ses.“

Posada se zasmál.

Sturtze pokračoval: „Polož ruce na střechu auta. Chci ti prohledat auto. Podívat se dozadu.“

Ig byl rád, že se může otočit, a natáhl ruce na střechu. Čelo přitiskl na sklo okénka u řidiče. Chladné sklo bylo uklidňující.

Sturtze šel ke kufru a Posada zůstal stát za Igem.

„Potřebuju jeho klíčky,“ řekl Sturtze.

Ig zvedl pravou ruku ze střechy a chystal se je vytáhnout z kapsy.

„Nech ruce na střeše,“ varoval ho Posada. „Já je vezmu. Která kapsa?“

„Pravá.“

Posada strčil Igovi ruku do kapsy a zasunul prst do kroužku na klíčích. Vytáhl je a hodil Sturtzemu. Sturtze je chytil mezi dlaně a otevřel kufr.

„Rád bych ti zase strčil ruku do kapsy,“ svěřil se Posada. „A nechal ji tam. Netušíš, jak je pro mě těžké nezneužít své moci a nelapnout ptáčka. Ha. Policajt musí chytat ptáčky. Nikdy jsem si nepředstavoval, jak často budu v téhle práci spoutávat pěkné, napůl nahé chlapy. Musím se přiznat, že jsem se občas nechoval slušně.“

„Posado,“ řekl Ig, „měl bys dát Sturtzemu najevo, co k němu cítíš.“ Sotva to vyslovil, v rozích to zapulzovalo.

„Myslíš?“ zeptal se Posada. Znělo to překvapeně, ale také zvědavě. „Občas mě to napadá – ale pak si řeknu, že by mě asi zmlátil na kaši.“

„Ani náhodou. Vsadím se, že na to čeká. Proč myslíš, že si pořád nechává poslední knoflík od košile rozepnutý?“

„Všiml jsem si, že ho nikdy nezapíná.“

„Měl bys mu rozepnout poklopec a skočit na něj. Překvapit ho. Udělat mu radost. Nejspíš čeká, až uděláš první krok. Ale nedělej nic, dokud nebudu pryč, ano? Měli byste to udělat v soukromí.“

Posada si přitiskl ruce na ústa a vydechl, aby zjistil, jestli mu nepáchne z úst.

„Krucifix,“ zaklel. „Dneska ráno jsem si nevyčistil zuby.“ Pak luskl prsty. „Ale v přihrádce v autě mám nějaké žvýkačky.“ Otočil se a utíkal k autu. Něco si pro sebe tiše mumlal.

Ozvalo se zabouchnutí kufru. Sturtze popošel k Igovi.

„Škoda, že nemám důvod tě zatknout. Přál bych si, abys na mě vztáhnul ruku. Mohl bych lhát a tvrdit, že jsi na mě sáhnul. Udělal jsi mi sexuální návrh. Vždycky se mi zdálo, že vypadáš trochu jako buzerant, s tím tvým zženštilým krokem a očima, pořád vypadají, jako by ses chystal rozbrečet. Nevěřím, že si tě Merrin Williamsová někdy pustila do kalhot. Ten, kdo ji znásilnil, jí nejspíš dopřál první pořádný sex v jejím životě.“

Ig měl pocit, že spolkl žhavý uhlík a ten se mu zasekl v hrudi.

„Co bys udělal,“ zeptal se Ig, „kdyby na tebe sáhl nějaký chlap?“

„Vrazil bych mu pendrek do prdele. Zeptej se pana Teplouše, jak by se mu to líbilo.“ Sturtze se zamyslel a pak dodal: „Pokud bych ovšem nebyl opilý. To bych se možná nechal vykouřit.“ Znovu se zamyslel a s nadějí v hlase se zeptal: „Chystáš se mě dotknout, abych ti mohl vrazit…“

„Ne,“ řekl Ig, „ale myslím, že máš ohledně gayů pravdu, Sturtze. Musíš jim ukázat jasnou hranici. Když dovolíš teploušům, aby na tebe sahali, budou si myslet, že jsi taky teplej.“

„Vím, že mám pravdu, nemusíš mi to říkat. Tady jsme skončili. Jeď. Nechci tě už nikdy vidět, jak se poflakuješ pod mostem. Jasný?“

„Jo.“

„Respektive rád bych tě viděl, jak se tu poflakuješ. S drogama v přihrádce. Rozumíš?“

„Ano.“

„Dobře. Jsem rád, že jsme si to vyjasnili. Teď vypadni.“ Sturtze upustil Igovy klíčky na zem.

Ig počkal, až odejde, pak se sehnul, sebral je a posadil se za volant. Ve zpětném zrcátku se naposledy podíval na policejní auto. Sturtze seděl na místě spolujezdce, v obou rukou držel podložku s papíry a mračil se na ni, protože se nemohl rozhodnout, co má napsat. Posada byl na sedadle otočený k němu a díval se na něj se směsicí touhy a chamtivosti. Když Ig odjížděl z dohledu, Posada si olízl rty, pak sklonil hlavu a zmizel pod palubovkou.

6

Jel k řece, aby vymyslel plán, ale ačkoli přemýšlel ze všech sil, měl teď v hlavě stejný zmatek jako před hodinou. Myslel na své rodiče a dokonce ujel kousek směrem k jejich domu. Ale pak nervózně trhl volantem, otočil auto jinam a zajel do postranní ulice. Potřeboval pomoc, ale pochyboval, že by mu ji poskytli. Znervózňovalo ho, co by mu nabídli místo toho… o jaké tajné touhy by se s ním podělili. Co když jeho matka v skrytu duše toužila souložit s malými chlapečky? Nebo co kdyby otec! Kromě toho to mezi nimi od Merrininy smrti bylo jinak. Rodiče zraňovalo, co se s Igem po vraždě dělo. Nechtěli vědět, jak žije, ani jednou nebyli v Glennině bytě. Glenna se ptala, proč si někdy nezajdou společně na jídlo, a měla podezření, že se za ni Ig stydí, což byla pravda. Zraňovalo je také, jaký stín na ně vrhl, protože ve městě se dobře vědělo, že Merrin znásilnil a zavraždil Ig a prošlo mu to, protože jeho bohatí rodiče měli spoustu známých, zatahali za správné nitky, požádali o pár laskavostí a sem tam někoho zmáčkli, aby dosáhli svého.

Otec byl jeden čas druhořadou celebritou. Hrával se Sinatrou a Deanem Martinem, byl na jejich nahrávkách. Nahrál i nějaké sólové desky pro Blue Tone – celkem čtyři, v šedesátých a sedmdesátých letech – a se zasněnou, otřepanou instrumentálkou „Fishin’ with Pogo“ se dokonce dostal do Top 100. Oženil se s tanečnicí z Las Vegas, zahrál si v několika televizních varieté a v několika filmech a nakonec se usadil v New Hampshiru, aby to Igova matka neměla daleko k rodině. Později se stal slavným profesorem na Berklee College of Music a tu a tam si zahrál s orchestrem Boston Pops.

Ig rád poslouchal, když táta hrál, a díval se na něj. Skoro se nedalo říct, že by otec hrál. Často se zdálo, že je to obráceně, že kornet hraje na něj. Otcovy tváře se naduly, potom splaskly, jako by z nich něco vysálo vzduch, zlaté klapky ho chytily za prsty jako malé magnety chňapající po kovových pilinách a nutily je poskakovat a tančit v nepředvídatelných, překvapivých záchvatech. Zavíral oči, nakláněl hlavu a pohupoval se v bocích dopředu a dozadu, jako by jeho trup byl velký vrták, provrtávající si cestu hlouběji a hlouběji do středu jeho bytí a vytahující hudbu odkudsi z hlubin jeho břicha.

Igův starší bratr využil rodinný talent s ještě větší vervou. Terence byl každý večer v televizi, měl tam svůj vlastní pořad s hudbou a scénkami, který se jmenoval Hothouse, objevil se zničehonic a se všemi ostatními nočními pořady stejného charakteru vytřel podlahu. Terence hrál na kornet v nebezpečných situacích, zahrál si s Alanem Jacksonem „Ring of Fire“ v ohnivém kruhu a s Norah Jonesovou „High & Dry“ v nádrži, která se plnila vodou. Zvuk nebyl nic moc, ale v televizi to vypadalo úchvatně. Terry do toho šlapal naplno.

Jeho typický způsob hraní se lišil od otcova. Hruď se mu pod košilí nadouvala tak, že to vypadalo, jako by měl každou chvíli uletět knoflík. Oči mu vylézaly z důlků, jako by byl neustále překvapený. V pase sebou trhal sem a tam jako metronom. Obličej mu zářil štěstím a někdy to znělo, jako by jeho kornet řval smíchy. Zdědil otcův nejvzácnější dar: čím víc něco nacvičoval, tím méně nacvičeně a více přirozeně, překvapivě a živě to znělo.

Když byl Ig v pubertě, nerad poslouchal, jak bratr hraje, a vymýšlel si různé výmluvy, aby nemusel s rodiči chodit na Terryho vystoupení. Ze žárlivosti začal mít potíže s trávením a nemohl spát, kdykoli měl Terry hrát ve škole nebo později v místních klubech. Zvlášť nenáviděl chvíle, kdy musel na Terryho vystoupení s Merrin, nesnášel ten její radostný výraz, nelíbilo se mu, jak si ji hudba podrobuje. Když se pohupovala do rytmu Terryho swingu, Ig si představoval, jak se bratr neviditelnýma rukama natahuje po jejích bocích. Teď už ho to přešlo. Dávno ho to přešlo, sledování Hothousu, když Terry hrál, dokonce patřilo mezi to jediné, co ho dnes dokázalo potěšit.

Ig by také hrál – jenže měl astma. Nikdy nedokázal udržet v plicích tolik vzduchu, aby z trubky dostal ten správný zvuk. Věděl, že otec chce, aby hrál, ale když se Ig přemáhal, došel mu kyslík, hrudník se mu nepříjemně sevřel a na okraji zorného pole se objevilo černo. Někdy se snažil tak usilovně, až omdlel.

Když bylo jasné, že se s kornetem nikam nedostane, zkusil Ig piano, ale dopadlo to špatně. Učitel, otcův přítel, byl opilec s červenýma očima, páchl kouřem z dýmky a vždycky zadal Igovi procvičování nějaké složité skladby a sám si šel zdřímnout do vedlejšího pokoje. Igova matka pak navrhla basu, ale to už Iga hudební nástroje nezajímaly. Zajímala ho Merrin. Jakmile se do ní zamiloval, už žádné nástroje nepotřeboval.

Někdy se s nimi bude muset vidět: s otcem a s matkou, i s Terrym. Bratr byl ve městě, Hothouse měl letní pauzu, a tak absolvoval celonoční let, aby tu mohl být na babiččiny zítřejší osmdesáté narozeniny. Bylo to poprvé od Merrininy smrti, kdy se Terry objevil v Gideonu, a nechystal se zůstat dlouho, pozítří opět odlétal. Ig mu nezazlíval, že chce rychle vypadnout. Skandál přišel v době, kdy pořad začínal a Terry mohl přijít o všechno; bylo od něj laskavé už to, že se vůbec vrátil do Gideonu, přestože ho tu mohli vyfotit s jeho bratrem, násilníkem a vrahem, Esquire by za takovou fotku zaplatil nejméně tisícovku. Terry však nikdy nevěřil, že by bratr něco spáchal. Byl jeho nejhlasitějším a nejrozzlobenějším obhájcem, a to i v době, kdy by jeho televizní stanice uvítala, aby reagoval suchým „bez komentáře“.

Zatím se jim Ig mohl vyhýbat, ale dříve nebo později to bude muset risknout. Možná to v rodině bude jinak, pomyslel si. Možná budou imunní a jejich tajemství zůstanou tajemstvími. Milovali ho a on miloval je. Láska přece musela něco znamenat. Možná by se to mohl naučit ovládat, vypínat to, ať to bylo cokoli. Možná rohy zmizí. Přišly bez varování, proč by stejně tak nemohly odejít?

Projel si rukou řídnoucí vlasy – řídnoucí v šestadvaceti! – a pak sevřel hlavu mezi dlaněmi. Rozčiloval ho zběsilý vír myšlenek, rychlost, s jakou jedna zoufalá myšlenka pronásledovala druhou. Špičkami prstů se dotkl rohů a zděšeně vykřikl. Chtěl říct bože, prosím, bože, ať zmizí… ale pak se zarazil a neřekl nic.

Po předloktí mu přeběhli mravenci. Jestliže je z něj teď Ďábel, může ještě vyslovit jméno Boží? Zasáhne ho blesk, roztříští ho na kusy v záblesku bílého světla? Shoří?

„Bože,“ zašeptal.

Nic se nestalo.

„Bože, bože, bože,“ opakoval.

Naklonil hlavu, poslouchal, čekal na odpověď.

„Prosím, bože, ať ty rohy zmizí. Omlouvám se, jestli jsem tě včera něčím naštval. Byl jsem opilý. Vztekal jsem se.“

Zadržel dech, zvedl oči a podíval se na sebe ve zpětném zrcátku. Rohy byly na místě. Začínal si na ten pohled zvykat. Stávaly se součástí jeho tváře. Při tom pomyšlení se otřásl odporem.

Na okraji zorného pole po pravé straně zahlédl bílý záblesk, trhl volantem a zastavil u chodníku. Ig řídil bezmyšlenkovitě, nepřemýšlel, kde je a kam míří. Bezděčně se dostal ke kostelu Neposkvrněného srdce Mariina, kam dvě třetiny života chodil s rodinou na mše a kde poprvé spatřil Merrin Williamsovou.

Zíral na kostel s vyschlými ústy. Od Merrininy smrti tu nebyl, ani v žádném jiném kostele, nechtěl být součástí davu a nechtěl, aby na něj ostatní farníci civěli. Ani se nechtěl smířit s Bohem; měl pocit, že Bůh by se měl usmířit s ním.

Možná, kdyby šel dovnitř a pomodlil se, rohy by zmizely. Nebo – otec Mould by možná věděl, co dělat. Iga něco napadlo. Otec Mould by mohl být vůči rohům imunní. Kdo jiný by měl odolat jejich moci než svatý muž? Měl Boha na své straně a nad sebou ochranu Božího domu. Možná by se dalo provést i vymítání. Otec Mould přece musel vědět, koho za tím účelem kontaktovat. Trochu svěcené vody a pár otčenášů a Ig bude zase jako dřív.

Nechal auto u chodníku a zamířil po betonové cestičce k Neposkvrněnému srdci. Už se natahoval po klice, ale zarazil se a odtáhl ruku. Co když se jí dotkne a začne ho pálit ruka? Co když nebude moct jít dovnitř? Co když až se pokusí projít dveřmi, ho nějaká černá síla odhodí zpátky na zadek? Viděl sám sebe, jak se potácí uličkou, zpod límce se mu valí kouř, oči mu vylézají z důlků jako kreslené postavičce, představoval si dušení a drásavou bolest.

Přinutil se vzít za kliku. Jedno křídlo dveří se otevřelo – a ruka ho nepálila, nebolela, nic se nedělo. Zadíval se do zšeřelé uličky, na řady tmavých lavic. Zevnitř bylo cítit vyschlé dřevo a staré hymnáře se sluncem vysušenými koženými deskami a křehkými listy. Ig měl tu vůni rád a udivilo ho, že se mu stále líbí, že ho místo toho neudusila.

Vkročil dovnitř. Rozpažil ruce a čekal. Podíval se na jednu ruku, potom na druhou a čekal, jestli se mu z manžet košile nezačne soukat kouř. Nic. Zvedl ruku k rohu na pravém spánku. Byl tam. Čekal, že rohy budou brnět, pulzovat, cokoli – ale nic se nestalo. Kostel byl tichá a tmavá jeskyně, osvětlená jen tlumenou pastelovou září vitrážových oken. Marie u nohou syna, umírajícího na kříži. Jan křtící Ježíše v řece.

Napadlo ho, že by měl přistoupit k oltáři, kleknout si a prosit Boha o pomoc. Cítil, jak se mu na jazyku formuje modlitba: Prosím, Bože, jestli zařídíš, aby ty rohy zmizely, budu ti sloužit, budu chodit do kostela, stanu se farářem, budu šířit tvé poselství, pojedu ho šířit do tropického třetího světa, kde mají všichni lepru, jestli lepra ještě existuje, jen prosím tě dej ty rohy pryč, udělej ze mě zase toho, kým jsem byl předtím. Nedostal se ale k tomu, aby ji pronesl. Než mohl udělat krok, ozvalo se cinknutí železa o železo a Ig otočil hlavu.

Stál pořád ve vchodu do atria a po jeho levici byly pootevřené dveře a za nimi schodiště. Dole se nacházela malá tělocvična, kterou měli farníci k dispozici. Opět cinklo železo. Ig se dotkl dveří a sotva se otevřely o něco víc, ozvalo se z nich country.

„Haló?“ zavolal a zůstával ve dveřích. Další cinknutí a lapnutí po dechu.

„Ano?“ zeptal se otec Mould. „Kdo je to?“

„Ig Perrish, otče.“

Následovala chvíle ticha. Trvala až moc dlouho. Mould řekl: „Pojď dolů za mnou.“

Ig sešel po schodech.

Na vzdáleném konci sklepení svítila řada zářivek na žíněnku, několik nafukovacích míčů, kladinu – vybavení pro dětskou gymnastiku. U schodiště několik světel nesvítilo a bylo tu temněji. U stěn stály různé posilovací stroje. Kousek od posledního schodu stála vzpírací lavice, na které si otec Mould protahoval záda.

Před čtyřiceti lety hrál Mould na křídle v Syracuse, potom sloužil u námořnictva v Železném trojúhelníku a stále měl postavu hokejového hráče a autoritativní sebejistotu vojáka. Pohyboval se rozvážně, objímal lidi, když ho pobavili, a byl sympatický jako starý bernardýn, který rád spí na gauči, i když ví, že nesmí. Měl na sobě šedý cvičební úbor a staré okopané adidasky. Kříž si pověsil na jeden konec činky, a když ji spouštěl a zase zvedal, kříž se pomalu pohupoval.

Za lavicí stála sestra Bennettová. I ona vypadala jako hokejistka, měla široká ramena a tvrdý, mužský obličej. Krátké kudrnaté vlasy připoutala k hlavě fialovou čelenkou a oblékla si stejně barevnou teplákovku. Sestra Bennettová učila etiku ve škole u sv. Judy Tadeáše a ráda kreslila na tabuli diagramy, které znázorňovaly, jak některá rozhodnutí vedou nevyhnutelně ke spasení (obdélník vyplněný nadýchanými mráčky) a jiná nevyhnutelně do pekla (obdélník plný plamenů).

Igův bratr Terry ji neomaleně provokoval a kreslil pro pobavení třídy své vlastní diagramy, které ukazovaly, jak sestra Bennettová po řadě groteskních lesbických extempore sama končí v pekle, kde se s radostí oddává různým sexuálním praktikám s ďáblem. V jídelně u sv. Tadeáše se z Terryho stala slavná osoba – už tehdy okusil slávu. Byly to také začátky jeho neblahé proslulosti, které skončily prozrazením (kdo to udělal se dodnes nevědělo). Terry byl pozván do pracovny otce Moulda. Jejich setkání se odehrálo za zavřenými dveřmi, ale i tak bylo slyšet, jak na Terryho pozadí dopadá Mouldova dřevěná plácačka a později, tak po dvacáté ráně, se ozvaly i Terryho výkřiky. Slyšela to celá škola. Zvuky se nesly zastaralým vytápěcím systémem do všech tříd. Ig se na židli kroutil, bolelo ho to víc než Terryho, a nakonec si musel zacpat uši. Terrymu nedovolili vystupovat v recitálu na závěr školního roku – přestože se připravoval několik měsíců – a z etiky propadl.

Otec Mould se posadil a utřel si obličej ručníkem. Pod schody byla největší tma a Iga napadlo, že Mould nemůže rohy vidět.

„Dobrý den, otče,“ pozdravil.

„Ignatie. Neviděl jsem tě celou věčnost. Kde ses toulal?“

„Bydlím ve městě,“ pronesl Ig hlasem ochraptělými emocemi. Na soucitný tón a vlídnou laskavost otce Moulda nebyl připravený. „Není to daleko. Chtěl jsem se stavit, ale…“

„Igu? Jsi v pořádku?“

„Já nevím. Nevím, co se se mnou děje. Moje hlava. Podívejte se na moji hlavu, otče.“

Ig udělal krok a sklonil hlavu do světla. Na umetené betonové podlaze viděl svůj stín, ze spánků mu jako malé špičaté háčky čouhaly rohy. Skoro se bál, jak bude Mould reagovat, a vrhl po něm opatrný pohled. Na knězově obličeji přetrvával zbytek zdvořilého úsměvu. Zamyšleně se zamračil a ohromeně studoval rohy.

„Včera v noci jsem se opil a dělal jsem hrozné věci,“ vysvětloval Ig. „A když jsem se probudil, vypadal jsem takhle. Nevím, co mám dělat. Nevím, co se to se mnou děje. Myslel jsem, že byste mi mohl poradit.“

Otec Mould se na něj dlouho díval s otevřenými ústy.

„No, chlapče,“ pronesl nakonec, „ty chceš, abych ti řekl, co máš dělat? Myslím, že bys měl jet domů a oběsit se. To by bylo to nejlepší pro tebe, pro tvoji rodinu – vlastně pro všechny. Ve skladišti za kostelem je provaz. Přinesl bych ti ho, kdybych věděl, že tě to namíří správným směrem.“

„Proč…“ začal Ig a pak si musel odkašlat, než mohl pokračovat. „Proč chcete, abych se zabil?“

„Protože jsi zabil Merrin Williamsovou a ten židovský právník tvého táty tě z toho dostal. Chudák malá Merrin Williamsová. Měl jsem ji rád. Prsa neměla nic moc, ale zadek stál za to. Měl jsi jít sedět. Chtěl jsem, abys šel sedět. Sestro, hlídejte mě.“ Natáhl se na lavici a připravil se na další sérii s činkou.