Juliane Stadlerová

Nebeská koruna

Copyright © 2021 Piper Verlag GmbH München/Berlin

Translation © Tomáš Kurka, 2022

Original English title: KRONE DES HIMMELS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-449-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-450-5 (mobi)

Věnováno s láskou chlapcům,

kteří můj život změnili v divoké,

pestré dobrodružství.

Prolog

Svatá země, vyhaslá sopka Hattínské rohy, 4. července 1187

Godric převaloval v ústech malý oblázek a doufal, že díky tomuto triku alespoň trochu osvěží své zcela vyprahlé patro. Zvířený prach mu však pronikal až do hrdla a měnil ho v troud. Slunce nesnesitelně pálilo a z tisíců lidských i zvířecích těl zbrocených potem stoupaly výpary mísící se s kouřem ohňů v dusivý mrak, v němž se vznášel téměř hmatatelný pocit strachu. Hůř snad nemohl vypadat ani očistec.

Godricova představa nekonečného blaha získávala podobu džbánu plného chladné vody. Myšlenka na tekutinu protékající po doušcích krkem ho připravovala o rozum. Na osvěžení však musel zapomenout. Mezi lákavě se blýskající hladinou jezera a křesťanským vojskem stály šiky tisíců po zuby ozbrojených saracénských bojovníků.

Muž vedle Godrica klesl na kolena a svíral dřevěný kříž tak pevně, až mu zbělely klouby a jasně vystupovaly z prachem pokryté pokožky. Stále dokola přeříkával otčenáš, zpod sevřených víček mu tryskaly slzy a zanechávaly na tvářích špinavé stopy.

„Raději šetři dech a přestaň fňukat, budeš potřebovat každou kapku vody v těle,“ zachraptěl Godric, ale muž jako by ho neslyšel.

Tak dělej, jak myslíš. Godric pokrčil rameny a opět se zadíval do údolí. Hrabě Raimond měl pravdu, neměli opustit úrodnou rovinu u města Seforie, kde byl i dostatek vodních zdrojů. Říkalo se, že templářský velmistr Gérard z Ridefortu, ten starý mizera, tak dlouho naléhal, až se král podvolil a vydal se na tuto strastiplnou cestu. Větší armádu Jeruzalémské království ještě nikdy nepostavilo – mnoho tisíc pěších žoldnéřů, lehce ozbrojených jezdců a příslušníků pomocných sborů a k tomu dvanáct set rytířů, kteří představovali hlavní bojovou sílu.

Dlouhý pochod přes vyprahlou poušť a pahorky vyčerpal lidi i zvířata. Koně cepeněli, muži padali do písku a umírali, jiní zahazovali zbraně a brnění. Saracéni před nimi navíc zapalovali ohně, jejichž štiplavý kouř byl větrem hnán proti křesťanským řadám.

Muslimské vojsko pokojně stálo zády ke Genezaretskému jezeru a stačilo mu pouze vyčkávat a pomalu utahovat smyčku kolem nepřátel. Nemuselo nikam spěchat.

Ranní slunce zbavilo křesťany po neklidné noci posledních zbytků sil.

„Nevypadá to dobře,“ zamumlal Godric a vyplivl oblázek. Kámen po dopadu zvířil vyprahlý písek.

„Nemluv tak!“ zavrčel muž vedle něj a s námahou se vyškrábal na nohy. „Křesťanské vojsko ještě neztratilo žádnou bitvu, pokud jeho bojovníci třímali znamení Boží.“

„Jen tomu věř,“ zabručel Godric a podíval se na biskupa z Akkonu a jeho nádherný kříž, jehož zlaté kování se na slunci blýskalo. „Ale stejně pokaždé zahyne spousta chlapů. Věř mi, že i dnes jich bude víc než kdy jindy.“

Soused vzdychl, klesl zpátky na kolena, sepjal ruce a začal se znovu úpěnlivě modlit.

Když myslíš, že ti to pomůže! pomyslel si Godric a protřel si dlaní pálící oči. Svému drsnému řemeslu se věnoval už dlouho a neoddával se klamným nadějím. I díky tomu byl stále ještě naživu. Byl si jistý, že než slunce vystoupá k vrcholu své každodenní pouti, svlaží vyschlou půdu krev mnoha statečných mužů. Jen Bůh ví, kolik z nich se dožije večera.

Kdesi hlasitě zahýkala mula a způsobila menší rozruch. Godric se ohlédl a všiml si, že v zadních řadách se vzepjal soumar a pokoušel se setřást náklad kopí a šípů. Natáhlo se k němu několik rukou, ale nikdo se ze strachu z bušících kopyt neodvážil přiblížit natolik, aby chytil ohlávku. Poplašené zvíře nakonec prorazilo řady bojovníků a pádilo po svahu dolů, vstříc nepříteli, ale hlavně vytoužené vodě. Zřejmě ztratilo i svůj přirozený strach z kouře a ohně. Zešílelo žízní. Kdo by se mu divil?

Godric přejel jazykem po rozpukaných rtech a přistihl se, že soumarovi závidí. Možná by ho mohl napodobit. Co na tom, že by ho Saracéni prošpikovali šípy? Alespoň by to měl rychle za sebou! Nejhorší totiž nebylo zuřící bitevní peklo plné krve, řevu a bolesti, ale čekání na něj. Člověk byl v těch chvílích zcela sám, jen se svými myšlenkami.

Z dalších úvah Godrica vytrhl rozkaz Clementa de Gise. Pokusí se o výpad. Co jiného jim taky zbývalo?

„Připravte se, muži!“ burácel jejich velitel a nutil svého vyčerpaného koně do trysku. „Deus lo vult! Bůh si to žádá!“

Godric se pokusil odplivnout si, ale neměl dostatek slin. Sevřel pevněji kopí a druhou rukou se pokřižoval. Křičel něco jiného než ostatní: „Bože, stůj při nás!“

Kniha I.

Co neuzdraví slovo, uzdraví bylina.

Co neuzdraví bylina, uzdraví nůž.

Co neuzdraví nůž, uzdraví smrt.

Hippokrates (460–370 př. n. l.)

Kapitola 1

Hrabství Tonnerre, hrad Arembour, červen 1189

Šíp zadrnčel a zaryl se do slaměného terče, jen na šířku dlaně od středu. Gérard se samolibě usmál, sklonil luk a odstoupil o krok stranou. „Teď ty, bratříčku!“

Étienne se na rozměklém nádvoří pevně rozkročil, přenesl váhu na zdravou nohu a nasadil šíp. Vydechl, podíval se na cíl, natáhl tětivu tak, až zapraštěla, a vystřelil. Šíp vyletěl a zasáhl přímý střed terče.

Gérardovi zmrzl úsměv na rtech a byl vystřídán nevěřícím, téměř komickým údivem.

„No, Gérarde, obávám se, že nůž teď patří mně,“ prohodil Étienne co nejklidněji, i když by nejraději výskal nadšením. „Možná ho příště vyhraješ zpátky.“

„Zatracený kriple!“

„Opravdu, porazil tě mrzák. Pro tak velkého válečníka, jako jsi ty, to musí být hořké zklamání,“ souhlasil dobře naladěný Étienne.

Gérard sevřel luk a obličej mu znetvořil nenávistný škleb. Vždy se nechal snadno vyprovokovat. Tak snadno, až to Étienna skoro nudilo. Ovšem zároveň si vítězství užíval. Nestávalo se často, že by v něčem vynikal, spíše naopak.

Nasadil na tětivu další šíp. Gérard se zahleděl někam za něj a v koutcích úst mu pohrával zlomyslný úsměšek.

Než se stačil Étienne otočit, popadla ho za rameno paže v rukavici a smýkla s ním stranou.

„Co tady děláš?“ procedil otec mezi sevřenými zuby.

Étienne si nedokázal pomoct. Radostí z malého triumfu byl jako opilý a ztrácel obvyklou ostražitost.

„Myslím, že jsem právě pokořil vašeho prvorozeného ve střelbě z luku,“ prohlásil a ušklíbl se.

Basile z Arembouru ho popadl za krk tak silně, že Étienna přiškrtil kožený řemínek se stříbrným křížkem zesnulé matky.

„Víš dobře, jak to myslím, mizero! Proč nejsi ve své komnatě? Každou chvíli má dorazit Geoffroi s hosty.“

Étienne unaveně přikývl. Opojný pocit zmizel jako kouř ve větru a vystřídal ho temný vztek. „Odpusťte, otče, jak jsem mohl zapomenout, že mrzák musí zmizet, aby vás před urozeným panstvem nepřiváděl do rozpaků.“ Nebyla to úplná pravda. Basile se pohledu na svého třetího syna vyhýbal, i když na Arembouru nebyli hosté. Jako by byl malomocný.

„Dávej si pozor na pusu, chlapečku!“ S odporem odstrčil Étienna tak silně, až ten upadl zády do bláta.

Namáhavě se vyškrábal na nohy a vyzývavě se podíval otci do očí. „Asi litujete, že jste mě hned po porodu neutopil jako zmrzačené štěně, nemám pravdu?“

Basile hněvivě blýskal očima a odplivl si. „Kliď se do své komnaty,“ pronesl sice tiše, ale jeho slova vzbuzovala strach.

Étienne sám netušil, jestli ho neposedl ďábel, když se otci znovu postavil. „Neměl jste k tomu dost odvahy?“

Basilova pěst ho vší silou zasáhla do čelisti a poslala k zemi.

Syn ucítil na jazyku krev a v hlavě mu hučelo.

„Jdi mi z očí, nevděčný zmetku, než napravím to, co jsem promeškal,“ zasyčel otec. „S lukostřelbou máš už navždy utrum!“

Basile máchl mečem a rozsekl luk ležící na zemi na dvě části. Dřevo nahlas zapraštělo.

Étienne polkl a počkal na zemi, dokud otec neodejde. Díval se na zničenou zbraň a měl pocit, že otec rozdrtil nejen luk.

Étienne seděl na posteli a díval se z malého okna. Slunce nebralo ohledy na jeho pochmurnou náladu a vesele vykukovalo skrz mraky. Nad nádvořím se s veselým pokřikem honily vlaštovky. Prasata a slepice hledaly na špinavém nádvoří něco k snědku a děvečka škubala před kuchyní husu. Večer se bude hostům podávat pečínka. Étienne samozřejmě nedostane ani kousek.

Svalil se na lůžko a zíral do stropu. Tvář měl napuchlou a do čelisti mu bušilo tisíc neviditelných kladívek. Zdaleka nejvíc ho však bolelo poznání, jak moc se ho otec štítí. Nebylo to samozřejmě nic nového, ale přesto se pokaždé cítil hluboce ponížený. Zvedl levou nohu, jež si snad takové pojmenování ani nezasloužila. S odporem si ji prohlížel. Hnusná věc! Byla zdeformovaná a stočená dovnitř jako pokroucená větev. Étienne kvůli vrozené vadě nemohl normálně chodit. Trup měl neustále trochu nakloněný na levou stranu a pravé rameno vystupovalo o něco výš než levé. Vlastně se ani nedalo říct, že by kulhal. Jeho chůze ze všeho nejvíce připomínala medvěda usilujícího o tanec na zadních tlapách.

Během svých devatenácti let se dokázal s postižením sžít. Jako dítě se usilovně snažil otci zalíbit. Naučil se chodit i jezdit na koni a skvěle ovládal střelbu z luku. K vojenskému řemeslu se pochopitelně nehodil, ale věnoval se studiu latiny a řečtiny, a kromě toho uměl i docela slušně počítat.

Jenže k čemu to? Nic z toho mu otcovu náklonost nebo dokonce respekt nepřineslo. Naopak, Basile se vyhýbal společnosti zmrzačeného syna, jak jen to šlo.

Dveře komnaty zaskřípaly a dovnitř nahlédla blonďatá hlava.

„Pojď dál, Phile,“ pokynul Étienne chlapci.

Philippe se usmál a vklouzl dovnitř. Pod košilí s sebou přinesl sušenou klobásu a chléb. Vítězoslavně je zvedl nad hlavu.

„Bratříčku, tebe mi posílá samo nebe!“ zajásal Étienne. „Posaď se.“

„Margot tě nechává pozdravovat,“ podotkl hoch a hupsl na postel.

Étienne pochoutku opatrně okusoval, aby šetřil svou naraženou čelist.

„Margot mi dala i tohle.“ Philippe z kapsy haleny vytáhl malý kelímek. „Říkala, že by se ti mohl hodit. Kdo ti to udělal?“ ukázal na Étiennovu opuchlou tvář. „Gérard?“

„Otec.“

„Chápu.“ Chlapec otevřel nádobku s mastí z léčivých bylin, s níž kuchařka Margot ošetřovala menší i větší rány. Od matčiny smrti vzala na svá bedra péči o Arembourovy mladší syny, podle svých možností jim podstrojovala a snažila se jim dopřát trochu lásky.

Philippe nabral mast na prst a opatrně ji začal nanášet na bratrovu levou tvář.

„Zítra ti to zmodrá a čelist bude určitě pekelně bolet,“ prorokoval. „Stálo ti to za to?“

„Pánbůh ví, že ano! Měl jsi vidět, jak přihlouple se Gérard tvářil! Porazil ho kripl, taková hanba!“ Bratři se na sebe klukovsky zašklebili, ale Philippe vzápětí zvážněl. „Když tě otec tolik nenávidí, proč tě nepošle do kláštera?“

„Místo tebe?“

„Se mnou. Brzy se stanu novicem a snad to nebude tak hrozné. Se zbraněmi zacházet neumím a koně mě neposlouchají. Asi vycítí, že se jich bojím. A kromě toho, Gérard a Geoffroi se stanou rytíři a to snad na jednu rodinu stačí. Sestra je už dávno vdaná daleko od nás a matka zemřela. Myslím, že tady nikomu chybět nebudu, snad kromě tebe.“ Smutně se usmál.

Étienne si bratra kradmo prohlížel. Dosud ho nikdy nenapadlo, že není jediný, kdo se doma necítí dobře.

„Už několikrát jsem přemýšlel, proč tě otec nezaslíbil Bohu, když tě stejně na celé dny zavírá?“

Étienne zasmušile vzdychl. „Chtěl, ale páter Bonifác mu to rozmluvil.“

„Pročpak?“

„Protože prý mám být trvalou připomínkou otcova špatného svědomí. Možná chtěl říct kulhajícího.“

„To nechápu,“ ozval se Philippe a zamračil se.

Jak by mohl? Étienne tomu dlouho sám nerozuměl. Nedávalo to smysl. Pravda, narodil se do světa, v němž bylo jakékoliv znetvoření pokládáno za znamení viny. Jenže čím se mohl provinit novorozenec? Pokřtili ho francouzskou variantou jména svatého Štěpána, jemuž byl zasvěcen kostel v Épineuil. Tím chtěli zmírnit poskvrnu, která vázla na celé rodině. Matka, služebnictvo a poddaní se k němu snažili chovat jako k ostatním, ale stejně odmala cítil, že je jiný – a styděl se za to.

Teprve postupně si všechno skládal dohromady, ale pocity nespravedlnosti tím nezmírnil. Stal se vinným nevinným, jako postavy z řeckých tragédií, které ho páter Bonifác nechával překládat.

„Dalo by se říct, že jsem zplozenec otcových hříchů,“ vysvětlil mladšímu bratrovi.

„Myslíš, že tvoje noha má být trestem za to, že náš otec hřešil? Že si… bral do postele cizí ženské nebo tak něco?“

„Co ty o tom víš?“

Chlapec pokrčil rameny. „Margot to vyprávěla.“

„Stará dobrá Margot má nevymáchanou pusu,“ pronesl Étienne káravě, ale stěží potlačil úsměv. „A k tomu trochu moc špičaté uši,“ dodal a zvážněl. „Otec nejprve obviňoval matku a tvrdil, že jsem bastard.“

„Tomu přece nikdo nemohl věřit!“ vykřikl Philippe rozhořčeně. „Vypadáš, jako bys mu z oka vypadl.“

„Obávám se, že o tom není pochyb,“ zavrčel starší bratr. Stejně kaštanové vlasy, oči barvy jantaru, důlek v bradě – už od dětství bylo jasné, že je vzhledem po otci.

„Nic si z toho nedělej,“ utěšoval ho Philippe, „to nejdůležitější jsi zdědil po matce – dobré srdce!“

A její malomyslnost, doplnil Étienne v duchu a usmál se. „Každopádně má podoba otce přesvědčila, že… zmrzačení je Božím trestem za jeho vlastní smilstvo. Páter Bonifác tvrdil, že Všemohoucí mu seslal znetvořeného syna jako trvalou připomínku, že by se měl dát na pokání a vést bohumilý život. V žádném případě mě nesmí dát do kláštera, protože by na sebe přivolal další trest!“ Étienne vzdychl. „Pokaždé když mě otec spatří, připomenu mu jeho hříchy a pochybení. Už ti je asi jasné, proč ke mně zrovna nehoří láskou a vyhýbá se mi, jak jen může.“

„Ale to je zatraceně nespravedlivé!“ rozhořčil se Philippe. „Proč bys měl pykat za otcovy hříchy?“

Étienne si mnohokrát kladl stejnou otázku, ale odpověď nenacházel. „Možná je to Boží vůle?“

„Znetvořenou nohu na tebe možná seslal Bůh, ale otec se k tobě chová jako k malomocnému a s tím Hospodin určitě nemá nic společného!“

Étienne se zády opřel o chladnou zeď. „Možná máš pravdu, bratříčku, ale to na věci nic nemění. Jsem a zůstanu obětním beránkem, na němž si otec bude vylévat vztek.“

„Tak odsud uteč!“ vyzval ho Philippe s neotřesitelnou rozhodností desetiletého chlapce.

Bratr se usmál a přátelsky mu pocuchal kštici.

Philippe však jeho ruku prudce odstrčil. „Myslím to vážně. Jestli to takhle půjde dál, umlátí tě otec jednoho dne k smrti nebo umoří hladem nebo co já vím. Nejlepší bude, když zmizíš!“

„Jsi milý, že se o mě tak staráš, ale jak si to představuješ? V životě jsem nebyl dál než v Auxerre. Nehledě na to,“ poklepal na svou nohu, „že s tímhle bych se daleko nedostal.“

„Už jsi slyšel o tom, že se dá jezdit na koni? Proboha, Étienne, skoro si myslím, že hledáš záminky, abys nemusel nic podniknout.“

„Úděl mrzáka jsem si nevybral dobrovolně,“ namítl chladně.

„Ale sebelítost ano.“

„Musím se fakt nechat poučovat od malého kluka?“ odsekl Étienne.

„Když je ten kluk odvážnější a chytřejší než ty!“ Bratr vyskočil z postele. „Rozmysli si to. Pomůžu ti, jak jen budu moct.“ Bez dalších slov vyklouzl z komnaty a zavřel za sebou dveře.

Étienne se za ním mlčky díval. Možná má pravdu. Trochu se zastyděl a přistoupil zpátky k oknu. Mraky odtáhly a na chrpově modré obloze po nich nezůstala ani stopa. Sledoval vlaštovky, které se stále honily nízko nad nádvořím, aby vzápětí přeletěly zeď a zmizely někde za obzorem.

Bylo mu devatenáct let. Pokud Bůh bude chtít, prožije jich ještě hodně. Jaká budoucnost by ho čekala zde mezi těmito zdmi? Dědictví by se nedočkal, i kdyby přežil všechny sourozence. Mrzák na něj podle zákona neměl nárok. Vždy bude odkázán na milosrdenství lidí, kteří jím pohrdali. Skutečně se musí smířit s tím, že po zbytek svých dní ponese otcovu vinu? Tohle má být jeho doživotní úděl?

Po obloze táhly purpurové červánky jako kapka načervenalého inkoustu rozpíjející se v misce vody a předznamenávaly blížící se noc.

Třesoucí se Étienne stál za těžkými dubovými dveřmi vedoucími do paláce a naslouchal hlasům ozývajícím se z velké hodovní síně. Zrovna mezi ně vpadl zvonivý ženský smích. Srdce mu bušilo stále rychleji a bojoval s pokušením, že se otočí na podpatku a zase zmizí. Étienne sevřel křížek na krku tak silně, až se mu jeho ramena zaryla do dlaně.

Mám právo tady být. Jsem Arembour stejně jako mí bratři. A jako otec, ať se mu to líbí nebo ne.

Byl nejvyšší čas na prosazení svých nároků. Měl to udělat už dávno, jak si uvědomil díky rozhovoru s Philippem. Étienne se zhluboka nadechl a na okamžik zavřel oči. Pak rozrazil dubové dveře.

Hlasy kolem tabule umlkly a upřelo se na něj několik párů očí.

Vedle otce seděli dva rytíři z Épineuilu s manželkami a všichni se na něj tázavě dívali. Kromě nich se hostiny účastnil bratr Gérard s mladičkou nevěstou Isabelou, Geoffroi a také Philippe, který pohledem těkal od bratra k otci a zase zpátky. Tvářil se vyděšeně, pravděpodobně ne bezprostředně kvůli Étiennovu odvážnému kousku, ale kvůli důsledkům, které bratra očekávaly. Z obličeje Basila z Arembouru se totiž dalo snadno vyčíst, že si takovou pohanu a nerespektování svých příkazů nenechá jen tak líbit. Sledoval Étienna ledovým, nepřátelským pohledem, z nějž běhal mráz po zádech. Jeho syn polkl a cítil, jak se v něm vzmáhá starý známý hněv a pořádná dávka vzdoru. Narovnal se, jak jen to šlo, ale nijak se nesnažil své nápadné kulhání zakrýt. Ať to klidně všichni vidí. Ne on, ale někdo jiný může za jeho zmrzačení.

„Basile,“ obrátil se jeden z rytířů na Étiennova otce a zmateně se přitom usmíval. „Kdo to je? Nechceš nám toho mladíka představit?“ Určitě mu nemohla ujít nápadná podoba mezi hostitelem a nově příchozím.

„Jsem Étienne z Arembouru, jeho syn,“ vyhrkl dřív, než stačil otec odpovědět.

Rytíř přimhouřil oči a pečlivě si ho prohlížel. „Nevěděl jsem, že máš ještě jednoho syna,“ řekl rozpačitě a zmlkl. Situace mu byla viditelně nepříjemná.

„Je to jen bastard,“ vyštěkl Basile úsečně. Horní ret se mu chvěl potlačovaným vztekem. „A jako takový nemá u naší tabule co pohledávat.“

„Ale...“ Étienne chtěl protestovat, ovšem otcův ledový pohled ho umlčel. Koutkem oka si povšiml, že Philippe rozhořčeně vyskočil, ale Gérard ho okamžitě zatlačil zpátky na židli.

Étienne se zhluboka nadechl a vzdorovitě zvedl bradu. „To není pravda, jsem právoplatný syn. Náleží mi…“

Basile ho přerušil pánovitým gestem. „Co ti náleží, o tom v tomto domě rozhoduju pořád ještě já! Tumáš!“

Něco dopadlo na podlahu. Étienne přes závoj slz rozeznal, že před ním leží tučné pečené husí stehno. „Posluž si a pak zmiz!“

Nedokázal se pohnout. Strnul hanbou. Jeden ze psů se zvedl, začenichal a přikradl se blíž. Opatrně se rozhlédl, popadl stehno, bleskurychle zmizel pod stolem a začal pochoutku hlasitě ohryzávat.

„Každý v této domácnosti musí vědět, kam patří,“ pokračoval Basile a v obličeji se mu zračilo pohrdání. „Gérarde, odveď ho zpátky do jeho komnaty.“ Otec se synem si navzájem vyměnili pohledy a Étienne pochopil, že tentokrát to zavřením neskončí. Ale bylo mu to jedno. Sebebolestivější výprask nemohl být horší a více ponižující než toto mizerné divadlo, v němž hrál hlavní roli.

Otec mu nikdy neposkytne důstojné postavení. Ani u tabule, ani v životě, a už vůbec ne ve svém srdci. Étienne možná potřeboval právě takovouto scénu, aby si to jednou provždy uvědomil. Připadal si neuvěřitelně hloupý.

Kapitola 2

Horní Lotrinsko, červen 1189

Aveline rozhrnula třesoucíma se rukama větve křoví, aby lépe viděla na tábořiště. Prsty měla tenounké jako bezové větvičky. Vychrtlé nohy ji téměř neunesly a málem omdlévala vyčerpáním. Vrátit se nemohla, všichni by se jí vyptávali. Jenže kam se má podít?

Bůh mě opustil. Ani není divu, po tom, čeho jsem se dopustila.

Při té vzpomínce se opět ozvalo ono tupé dunění v hlavě, z nějž se jí málem rozskočila lebka. Aveline pevně zavřela oči a začala se dávit rozčilením.

Za to na mě čeká oheň pekelný a věčné zatracení. Ale až později. Teď ještě ne.

Jen kdyby neměla tak mučivý hlad.

Opatrně vyhlížela mezi větvemi. Ve svitu pohasínajících oharků táborového ohně se obličeje spících mužů a žen blýskaly jako mosaz. O kus dál podřimoval osel uvázaný u kůlu a vedle něj stály dva zavřené sedlové koše.

Nepokradeš, kážou kněží.

V porovnání s pátým přikázáním, které tak strašlivým způsobem porušila, jí však tento zákaz připadal téměř směšný. Co ještě mohla ztratit, když už prohrála svou duši?

Počkala několik okamžiků, jen co by stačilo srdce párkrát udeřit, aby se ujistila, že na mýtině panuje dokonalý klid.

Uvolnila řemeny a odsunula kožené víko košů stranou. Ucítila výraznou vůni nakládaného vepřového, cibule a sýra. Křečovitě se jí sevřel žaludek. Chvatně roztrhla první žok, sáhla dovnitř a nahmatala nádherně svraštělou kůrku chlebového bochníku.

Mezi lopatky ji zasáhl tvrdý úder a mrštil jejím obličejem na koš. Svezla se do prachu. V ústech ucítila krev a hlínu a pokusila se je vyplivnout. Než se stačila vyškrábat na kolena, popadla ji čísi hrubá ruka.

„Mizerná děvko! Zlodějský ksindle! Jak se můžeš opovážit okrádat poutníky! Bůh ať na tebe sešle neštovice a malomocenství, ty jedna zmije zatracená!“

„Bratře Gilberte, co se děje?“

„Stalo se něco?“

Hlasy volaly jeden přes druhý, blížily se uspěchané kroky. Někdo přidržel před Avelininým obličejem pochodeň – tak blízko, že ji do nosu udeřil zápach dehtu a spálených vlasů. Zvedla paži, aby chránila oslepené oči.

Když si po chvíli zvykla na prudké světlo, dívala se do obličeje pohublého muže v benediktýnském hábitu. Řídké vlasy mu vytvářely kolem hlavy věneček. Obočí měl hněvivě stažené a oči se nemilosrdně blýskaly. V ruce výhrůžně třímal hůl.

„Počkej, bratře!“ Pochodeň svíral v ruce podstatně mladší mnich se zrzavými vlasy kolem tonzury. Zadržel staršímu benediktýnovi ruku. „Vždyť vidíš, že je to jen vyhladovělé děvče.“

Za řádovými bratry se tlačili další lidé, tři muži a dvě ženy. V rukou drželi hořící louče, obušky nebo nože. Jeden z nich napínal luk se šípem.

Aveline se krčila a snažila se stát neviditelnou. Rukou si chránila hlavu. Všichni si ji nedůvěřivě prohlíželi.

„Ta ženská nám chtěla ukrást jídlo,“ vztekal se starý mnich. „Je to špinavá zlodějka!“

Prosím, nechte mě jít, hlesla Aveline. Nebo si to možná jen pomyslela. Snad je to vůle Boží, že ji teď a tady utlučou k smrti, jako trest za její strašlivý čin. V porovnání s tím, co ji čekalo po smrti, bude pár ran holí ničím.

Věčné zatracení a pekelná muka.

Ještě ne. Prosím, ještě ne.

„Prosím, pusťte mě.“ Tentokrát jí slova skutečně přešla přes rty, i když jen coby nezřetelný šepot.

Muž s lukem sklonil svou zbraň a protlačil se dopředu. Možná to byla náhoda, ale postavil se tak, aby stařec s holí na Aveline nedosáhl.

„Toho vychrtlého kuřete se bát nemusíme,“ prohodil lukostřelec francouzsky. Bylo znát, že to není jeho mateřština. Slova jako by nahrubo tesal sekerou. Zněla z jeho úst drsně, ale v hlase i zelenomodrých očích měl soucit. Klekl si k Aveline, chytil ji za bradu a jemně jí pozvedl obličej. Ustrašeně se mu vymkla a odsunula se dozadu, až zády narazila na sedlové koše.

„Asi jsi zažila nepěkné věci, že?“ zeptal se tiše. „Ohřej se u našeho ohně, podělíme se s tebou o svůj chléb. Tady už jsi v bezpečí.“

„To nemyslíš vážně, Bennete!“ rozčiloval se starý mnich. „Kdybych se nevzbudil, ukradla by nám ta mrcha zásoby. A za to bys ji chtěl přivést k našemu ohni?“ Znovu zvedl hůl, aniž by bylo úplně jasné, komu výhrůžné gesto platilo. „Asi jsi nikdy netrpěl hlady, Anglosase. Takovým se to snadno mluví!“ odplivl si. „Mě strčili do kláštera jako kluka, protože rodiče chcípali hlady. Podle mého bychom tu ženskou měli hnát k čertu!“

„Očividně si prožila spoustu utrpení. Je naší křesťanskou povinností poskytnout jí alespoň na noc bezpečí a jídlo,“ trval lukostřelec klidně na svém.

„A co když se nás zase pokusí okrást?“

„Nemáme dost zásob pro další hladový krk,“ ozývali se další.

„Dám jí svůj chleba a budu na ni dávat pozor,“ prohlásil Bennet.

„Ale…“

Mladý mnich svého staršího spolubratra přerušil. „Náš Pán praví: Cokoliv jste učinili jednomu z mých nepatrných bratří, mně jste učinili.“ Káravě se rozhlédl kolem. „Co bychom to byli za poutníky, kdybychom upírali milosrdenství potřebným? Nebuďme malověrní, Bůh se o nás postará. Koneckonců, vydali jsme na cestu pro jeho větší slávu. Kdo přijme jedno z takových dítek, přijímá mne. A kdo mne přijme, nepřijímá mne, ale toho, který mě poslal, zvěstoval Pán.“

Ozvalo se souhlasné mručení. Jedině stařec stále svíral svou hůl a nehýbal se z místa.

„Bratře Gilberte, prosím.“ Lukostřelec Bennet se na mnicha naléhavě zadíval. Benediktýn ještě chvíli váhal, ale pak nespokojeně odfrkl, odhodil klacek do prachu před Aveline a oddusal pryč.

Bennet vstal, opatrně k ní přistoupil a natáhl ruku. „Pojď, děvče, nemusíš se bát.“

Opravdu? Aveline váhala. Ve starcových očích se blýskala čirá nenávist. A co ostatní? Mohla jim věřit?

Slabostí téměř omdlela. Události posledních dní ji připravily o zbytky sil. Pokud nechtěla zemřít, musela se najíst. A zemřít nechtěla, ještě ne.

Ztěžka se postavila na nohy a nechala Benneta, aby ji vzal za ruku.

Rozruch postupně opadl, všichni se přesvědčili, že od Aveline jim nebezpečí nehrozí, a uložili se zase ke spánku.

Jen Anglosas Bennet a mladý mnich, který se představil jako otec Kilián z opatství svatého Arnolda v Métách, zůstali u Aveline a dělali jí společnost. Nebo ji hlídali, záleželo na úhlu pohledu.

Dívka si předsevzala, že nebude hltat, ale když před sebou uviděla jídlo, vrhla se na něj jako vyhladovělá vlčice. Co bude mít v žaludku, to už jí nikdo nevezme.

Teprve po chvíli si všimla, že ji Bennet a Kilián pobaveně sledují. Přinutila se zvolnit a další sousta již nepolykala bez kousání. Dalo to dost práce, protože sýr chutnal božsky.

„Jen si ber,“ pobízel ji dobrácky Kilián. „Jak ti vlastně máme říkat?“ zeptal se po chvíli.

Mladý mnich byl nanejvýš o rok nebo dva starší. Mohlo mu být sotva dvacet let, ale na rozdíl od svého staršího spolubratra prokázal skutečnou křesťanskou lásku.

„Jmenuju se Aveline, ale říkají mi Ava,“ šeptla.

Bennet sáhl pro přikrývku a položil ji kolem dívčiných kostnatých ramen. „Vypadáš nemocná a vyčerpaná,“ podotkl. „Co se ti stalo, Avo?“

Zarazila se a měla pocit, že chléb se jí v ústech změnil v popel. Dokázala si představit, jak vypadá: tmavé, zplstnatělé a nečesané vlasy, propadlé tváře, velké modré nedůvěřivé oči, potrhaná špinavá sukně. Nebylo divu, že se vyptávali.

Dlouze žvýkala, aby získala čas.

„Přepadli mě...“ zašeptala nakonec. Určitým způsobem mluvila pravdu, i když k přepadení došlo už před mnoha měsíci. Ale ten den byl počátkem veškerého jejího neštěstí. Hlava se jí mohla rozskočit bolestnými vzpomínkami. Aveline cítila, jak se jí znovu zvedá žaludek, a začala se dávit.

„Ššššš.“ Bennet jí chlácholivě položil ruku kolem ramen, ale setřásla ji. „Vlastně není důležité, co se ti stalo. Můžeš s námi zůstat. Už jsi v bezpečí.“

Kilián přikývl. „Jsme poutníci na cestě do Svaté země.“

Aveline vzhlédla. „Ale vždyť… Jeruzalém padl.“ Samotné se jí zdálo, že její hlas zní chraptivě a cize. Bylo to jako věčnost, kdy s někým mluvila. Naposledy se jí z hrdla linuly jen výkřiky bolesti.

„Ano, posvátné Boží město se opravdu nachází v pohanských spárech, stejně jako Svatý kříž, Bůh nás ochraňuj!“ Kilián se pokřižoval a dlouhou větví rozhrnul řeřavé uhlíky. Praskající jiskry se vznesly k obloze. „Je to těžká rána pro všechny pravověrné křesťany. Ale,“ vzhlédl a nebyly to jen plameny, jejichž odlesk se rozzářil v jeho zelených očích, „do Svaté země vyrazila armáda tak obrovská, že takovou křesťanský svět dosud nespatřil. Znovu získá Jeruzalém pro lid pravé víry.“

„Císař Barbarossa a francouzský král Filip shromažďují své rytíře ke spravedlivé válce nebo možná už vyrazili. Do Svaté země se chystá i anglický král. Čeká jen na to, až se mu podaří vyřešit rodinné sváry s následníkem trůnu Richardem,“ vysvětloval Bennet.

Aveline přikývla, už o tom slyšela.

„Jsme sice jen prostí věřící,“ doplnil mnich, „ale s pomocí Boží chceme i my přispět ke zdaru křesťanské věci.“

„A k větší slávě Všemohoucího, který nám za to odpustí všechny hříchy,“ dodal Bennet a pokřižoval se.

Aveline bodlo u srdce. „Jak… jak to myslíš?“

„Každému, kdo se vydá ve znamení kříže na pouť do Svaté země, se dostane odpuštění veškerých hříchů,“ upřesnil místo Anglosasa otec Kilián. „Duše budou očištěny ode všech poskvrn. To jsi nevěděla?“

Aveline se stáhlo hrdlo. „Všech hříchů?“

Bennet mlčky přikývl a snažil se číst v dívčiných očích. „Hospodin jest můj pastýř, nebudu míti nedostatku,“ modlil se vroucně Kilián a hleděl do plamenů. „Na pastvách zelených pase mne, k vodám tichým mne přivádí. Duši mou občerstvuje, vodí mne po stezkách spravedlnosti pro jméno své. Byť se mi dostalo jíti přes údolí stínu smrti, nebudu se báti zlého, neboť ty se mnou jsi, a prut tvůj a hůl tvá, toť mne potěšuje.“

Kapitola 3

Burgundsko, červen 1189

Nad Étiennem se klenula obloha, na niž se nezatoulal sebemenší obláček, jak už to občas na začátku léta bývá. Slunce mu svými paprsky vlídně ohřívalo záda. Po rovné cestě se jeho valachovi dobře vykračovalo a brzy nechal daleko za sebou průvodce i s jeho mulou.

Mladík zhluboka dýchal vlahý vzduch, vonící sladce trávou a divokými bylinami. Takhle chutnala svoboda! Nemohl se jí nabažit!

Opravdu to dokázal. Již pátým dnem mířil na jih. Neměl přesný cíl, jen se snažil dostat se co nejdál od Arembouru. Během prvních dní na útěku zažíval především strach – ze všeho neznámého a nového. Zdaleka si nebyl jistý, jestli se dokáže sám protlouct světem, sehnat nocleh a něco k jídlu a jednoho dne i práci, kterou si bude vydělávat na živobytí. Bál se starších bratrů a otce, kteří by ho mohli dostihnout a potupně odvléct zpět do jeho žaláře.

Postupně usoudil, že ho nikdo nepronásleduje, spíše naopak. Ukradeného koně, trochu zásob a několik přikrývek otec zřejmě pokládal za slušnou cenu za to, že se nenáviděného syna zbavil. A nemusel sám hnout ani prstem a tím pádem na sebe nepřivolal další Boží hněv.

Étienne se bezděky usmál. Gérard se na věc možná díval poněkud jinak, když zjistil, že zmizel jeho lovecký tesák a drahocenný luk. Ale co, vždyť nůž vyhrál v čestném souboji. A luk pokládal za naprosto přiměřené odškodné za všechny urážky a ponižování, které musel od staršího bratra strpět. Rozhodně ho tedy netrápily výčitky svědomí.

Margot mu navíc naplnila sedlové brašny chlebem, klobásami, vínem a dalšími věcmi, které zpříjemňují cestování. Philippe, ta dobrá duše, mu dokonce podstrčil váček s mincemi. Jen Bůh ví, odkud je vzal. Každopádně jich bylo dost, aby s nimi nějakou dobu vydržel. A potom už si poradí sám.

Čekal na příležitost. Naskytla se v den, kdy otec se staršími bratry a většinou pacholků vyrazili na lov. Proč to neudělal daleko dřív? Proč promarnil tolik času? Jak to, že mu otevřel oči až nedospělý kluk a jen díky němu dokázal konečně vzít život do vlastních rukou? Inu, Boží cesty jsou nevyzpytatelné a platí to i pro nástroje, které si ke svým poselstvím zvolí.

Zamyšleně vzpomínal na malého bratra a doufal, že otec nebude Philippa podezřívat z pomoci uprchlíkovi a nepomstí se mu. Étienne si sice malého rošťáka nedokázal představit jako pokorného a mlčenlivého řádového novice, ale zároveň ho uklidňovalo, že již brzy zmizí před případným otcovým hněvem do bezpečí klášterních zdí.

O Margot se bát nemusel. Rázná kuchařka si dokázala poradit. Nikdo by se neodvážil pouštět se s ní do křížku. Každopádně nikdo, kdo se rád dobře najedl.

Jestlipak ji a Philippa ještě někdy uvidí? Tak nebo tak, všem, a především sám sobě dokáže, že může být něčím víc než jen ubohým otloukánkem.

Étienne se rozhlédl. Neměl ponětí, kde se nacházeli. V podstatě mu to bylo jedno, jen když se každým krokem vzdalovali od Arembouru. Koneckonců, průvodce si najal právě proto, aby se co nejrychleji dostal co nejdál od rodného hradu. Přitáhl koni otěže, aby ho muž na mule mohl dohnat.

Byl to malý šlachovitý chlapík se špičatou bradou a těkavýma očima. Jmenoval se Hernand. O den dříve v hospodě Étiennovi nabídl svůj doprovod. Za pár mincí ho prý dovede až do Roanne. Mladý uprchlík souhlasil. Zaprvé místní kraj neznal a zadruhé mu cestování s průvodcem přišlo bezpečnější a zábavnější.

„Proč jsme nezůstali na vojenské silnici?“ zajímal se.

Hernand jen mávl rukou. „Je tam nával poutníků, rytířů, ale taky různých darebáků. Všichni míří do přístavů. Chtějí se s panstvem dostat do Svaté země.“ Ušklíbl se a odhalil přitom svůj chrup poznamenaný několika mezerami. „Silnice je kvůli nim celá rozbitá a každou chvíli ji zatarasí nepojízdný vůz. Hospody jsou plné až po střechu a samo sebou tam dnes za zavšivený slamník požadují dvojnásobek obvyklé ceny.“ Hernand si odplivl. „Dokud vydrží počasí, tak je tohle lepší a rychlejší cesta, pane.“

Étienne přikývl, spokojený, že se svěřil znalci místní krajiny, i když zároveň by docela rád viděl zástupy bojovníků mířících do Svaté země. Zprávy o zkáze křesťanských vojsk v bitvě u Hattínu a o tragickém pádu Jeruzaléma samozřejmě pronikly až do Arembouru, stejně jako papežova výzva ke křížové výpravě. Ovšem Agnes, hraběnka z Auxerre, Tonnere a Nevers, jejímiž vazaly Arembourové byli, zatím své leníky do zbraně nevolala. Šuškalo se, že se jí moc nechce nechat své majetky bez ochrany, i když církev prohlašovala, že se postará o bezpečnost světských statků těch, kteří se do Svaté země vydají. Nezbývalo než čekat, jak dlouho dokáže Agnes odolávat nejen naléhání Svatého otce, ale hlavně francouzského krále, jenž byl jejím poručníkem. Dobytí Jeruzaléma bylo posvátnou povinností, kterou si nemohla dovolit věčně ignorovat. Dalo se čekat, že již brzy pošle některého z Étiennových starších bratrů nebo dokonce i otce bojovat do země zaslíbené proti pohanům.

Étienne se za bojovníka Božího jistě nehodil a uvažoval, kam Bůh nasměruje jeho kroky, když se válečných střetů účastnit nemůže.

Doufám, že mě ze všeho nejdřív pošle do hospody. Žaludek se ozval hlasitým kručením. Naposledy si odpočinuli již před několika hodinami.

„Jak je to daleko do nejbližší krčmy?“ otočil se na průvodce, který se už zase opožďoval.

„Moc ne,“ odpověděl Hernand a žvýkal suché stéblo trávy. „Jen projedeme lesem. Slušná hospoda s výborným jídlem.“

O chvíli později se Étienne ponořil do chladivého stínu pod duby a buky. Listovím občas pronikly svazky slunečních paprsků a malovaly na koňské srsti a na lesní půdě mihotající se vzory. Připomínaly mu hříšně drahá skleněná okna, která dal otec vsadit nad oltář v domácí kapli. Každý den jimi pronikalo ranní slunce a kouzlilo na kamenné dlažbě poutavé obrazce.

Étienne zaslechl, že katedrála v Le Mans je vybavena ještě nádhernějšími, pestře malovanými skleněnými tabulkami, jež svatostánek mění v moře světla a barev. Možná si tu krásu jednou prohlédne na vlastní oči.

„Kde se loudáš, chlape?“ křikl přes rameno. Hernand zastavil mulu a žvýkal stéblo.

„Tak pojeď!“

Průvodce zavrtěl hlavou a v očích se mu chladně zablesklo. „Tady tvoje cesta končí, příteli.“

„Co to povídáš? Přece musíme…“ Étienne se zarazil. Na stezce před ním se ozvaly hlasy a poplašený kůň odskočil stranou.

Ne, prosím ne, tohle ne! Ne, ne, ne!

Čtyři zpustlí chlapi s tlustými klacky v rukou mu zastoupili cestu a úskočně se šklebili.

Jako by ho do žaludku zasáhla pěst. Do hrdla mu stoupala směs zklamání, vzteku a dosud nepoznané hrůzy. Povedený průvodce ho zavedl rovnou do náručí těchto hrdlořezů. Takový parchant! A on mu důvěřoval a šel na porážku jako jehně. Jak mohl být tak hloupý?

Vytáhl z pochvy u pasu lovecký tesák a pobídl valacha patami do slabin. Jenže jeden z lupičů chytil koně za uzdu, zvíře poplašeně zaržálo, vzepjalo se na zadní a dýka vyklouzla Étiennovi z ruky.

„Kam ten spěch, chlapečku?“ zavrčel chlap poďobaný od neštovic, chytil ho za holeň a obratným pohybem vyhodil ze sedla.

Náraz Étiennovi na okamžik vyrazil dech, s námahou lapal po jeho zbytcích. Panebože, přece neskončí tady, na začátku cesty.

Divoce se rozhlížel, spatřil nedaleko na lesní půdě tesák a vrhl se k němu. V tom okamžiku ho do zad zasáhl obušek a úder jím mrštil k zemi. Další rána směřovala do boku a celým tělem mu projela vlna palčivé bolesti. Rozkašlal se a do očí mu stouply slzy. Ještě jeden úder obuškem, tentokrát do ramene a vzápětí znovu do boku. Čísi ruce mu šátraly pod kazajkou, další mu z nohou rvaly boty. Lupič ho otočil na záda a přidržoval na zemi. Étienne se pokusil vysmýknout a křičet o pomoc, ale obličej mu zasypala sprška ran pěstí. Cítil, jak něco prasklo a ústa i nos mu zalila krev. Lapal po vzduchu a plival chuchvalce zvratků. Pokusil se stočit do klubíčka a chránit si rukama hlavu. „Prosím...“ To bylo všechno, co ze sebe dokázal dostat.

„Hned to budeš mít za sebou,“ oznámil mu hlas a vzápětí se ozval drsný smích z několika hrdel.

Étienne vzhlédl – viděl, jak se mu přímo na hlavu snáší tlustý obušek.

Kapitola 4

Rakouské vévodství, červenec 1189

„Zabila jsem svoje dítě.“

Aveline cítila, jak Kilián ucukl křižující rukou. Vzhlédla k němu. Klečela na kamenné dlažbě prosté kaple kláštera poblíž Melku. Ženská část se usadila u Dunaje ve stínu benediktýnského opatství. Jeptišky se staraly o poutníky a pocestné. Když řádové sestry slyšely, že Aveline podle svého slibu podnikne pouť do Svaté země, věnovaly jí jednoduché lněné šaty ze svého vestiaria. Šedivé roucho bylo na mnoha místech záplatované, lemy rukávů odřené, ale bylo čisté a na štíhlém těle jí sedělo jako ulité. Vlasy si pečlivě zapletla a ukryla pod jednoduchým šlojířem.

Uchýlila se s Kiliánem do chladné kaple ke zpovědi. Po pouti do Svaté země mohly být odpuštěny pouze ty hříchy, z nichž se člověk vyzpovídal. Teprve poté směl poutník složit slavnostní slib.

Mnich na ni zíral s otevřenými ústy. „Ty jsi… co?“

Aveline viděla v jeho očích bezradnost a odvrátila zrak stranou. Pozorovala zrnka prachu tančící ve slunečních paprscích. S nadějí čekala, že se jí po přiznání uleví na duši, ale nestalo se tak. Hrdlo se jí zúžilo natolik, že si musela odkašlat. „Vydala jsem své dítě na smrt,“ zopakovala. „Byl to chlapec a hned po porodu jsem ho nechala v lese.“ Zvláštní, jak klidně, téměř nezúčastněně jí slova přiznání klouzala ze rtů. Stala se z ní necitelná stvůra? Ještě před týdnem, než se potkala s Kiliánem, Bennetem a ostatními, byla bezmocná a zesláblá po porodu. Jako by si dítě proklestilo cestu na svět ostrými noži.

Vzhlédla ke Kiliánovi a pocítila nutkavou touhu svůj strašlivý čin ospravedlnit. „Bylo to dítě hříchu,“ vyhrkla. „Zhanobil mě rytíř a zplodil je ve mně násilím…“

Nedokázala jsem si představit, že bych se každý den dívala do obličeje, který by byl i jeho obličejem. Každý den bych si připomínala, za jakých okolností bylo dítě zrozeno.

Když se Aveline začalo kulatit břicho, vyhnala ji matka z domu a křičela za ní, že je mizerná děvka a ať už se nevrací. Na nějakou dobu se uchytila na statku u Nomeny jako děvečka ke kravám, ale i tam s ní nechtěli nic mít, když se přiblížila chvíle porodu. Ztratila všechno, domov, živobytí, čest, a nakonec i věčnou spásu.

„Víš, že jsi svým činem vydala nepokřtěnou dětskou duši zatracení?“ otázal se Kilián třesoucím se hlasem. Aveline si nebyla jistá, koho mnich lituje víc. Sama za sebe byla přesvědčená, že si nezaslouží špetku soucitu. Za svůj strašlivý čin rozhodně ne.

Dvě duše propadly zatracení, protože nebyla schopná přijmout svůj osud.

Sevřela víčka, polykala slzy a přikývla: „Vím, Bůh mi pomáhej!“

Kilián jí položil ruku zpátky hlavu. „Pomůže ti,“ řekl tiše. „Nebeský Otec neodmítne nikoho, který před něj předstoupí s lítostí. Vždyť Hospodin, váš Bůh, je milostivý a slitovný a svou tvář neodvrátí od vás, když se k němu navrátíte, jak stojí psáno v Jeho Písmu. Odhodlala ses putovat pro Jeho slávu do Svaté země a svým dílem přispět ke zdaru Kristovy věci. Za to ti slibuje odpuštění všech hříchů. Ale tvůj… neslýchaný čin vyžaduje další pokání.“

„Co mám udělat?“ Opravdu by se mohla napravit a odčinit svou vinu? Aveline se v to neodvažovala ani doufat.

„Poprosíš o záchranu své duše a duše svého nevinného dítěte u hrobu našeho Vykupitele Ježíše Krista, který zemřel za naše hříchy. Musíš dojít až do Jeruzaléma.“

„Ale… Jeruzalém přece ovládají pohani,“ namítla Aveline chraptivým hlasem. Zmocnilo se jí zklamání. Jak by takový slib mohla splnit?

„My všichni a spolu s námi i půlka křesťanského světa jsme vyrazili, abychom Svaté město Saracénům zase vyrvali,“ řekl mnich tiše. „Nepochybuji o tom, že se nám to s pomocí Boží podaří. A ty ke zdaru našeho úsilí přispěješ ze všech svých sil.“

Aveline dlouze mlčela, ale nakonec přikývla. „Ať se děje, co se děje.“

„Amen,“ pronesl Kilián a Aveline ucítila na svých vlasech jeho teplou dlaň. „Ego te absolvo a peccatis tuis in nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti.“

Malým svatostánkem se nesl zpěv řádových sester, tóny jejich jasných hlasů se odrážely od stěn. Aveline klečela před oltářem, hlavu skloněnou a ruce sepjaté k modlitbě. Kolena ji bolela, ale ona tomu byla ráda, protože bolest bystřila smysly. Chtěla ten okamžik vnímat co nejintenzivněji a navždy si ho zapamatovat se vším všudy – medovou vůní voskovic, chladivou dlažbu pod koleny, povznášející zpěv, jehož rytmu se přizpůsobovalo i její srdce. Nechtěla nikdy zapomenout na tento den, který snad znamenal obrat k lepšímu a naplnil její duši nadějí.

Na stupních před oltářem ležela plstěná brašna, poutnická hůl a prostý plášť. Ten ušila malá Maude z jejich poutnického společenství. Použila na něj jednu z Bennetových přikrývek. Na záda přistehovala bílý jeruzalémský kříž. Hůl jí uřízl lučištník. Odolala nutkání se po něm ohlédnout. Právě Bennet, ale i Maude a mladý mnich Kilián se nejvíce zasloužili o to, že se Aveline směla připojit k jejich poutnické skupině. Pociťovala k nim hluboký vděk.

Zpěv umlkl. Mši sloužil Kilián, který již dosáhl kněžského svěcení. Nyní předstoupil a požehnal předmětům položeným před oltářem. Poté zvedl brašnu a došel až k Aveline. Sklonil se k ní a přehodil jí řemen přes rameno. „Aveline, ve jménu našeho Pána Ježíše Krista, vezmi tuto brašnu jako znamení své pouti, jež tě očištěnou a osvobozenou dovede až k hrobu našeho Pána.“

Poté Kilián uchopil poutnickou hůl a i ji podal Aveline. Dřevo příjemně hřálo do dlaně, jako by se v něm skrýval život.

„Vezmi tuto hůl jako oporu a ochranu před všemi nepřáteli a nebezpečenstvími. Dojdi s její pomocí až k hrobu našeho Pána.“

Jako poslední pozvedl plášť, rozložil ho a přehodil Aveline přes ramena. „Vezmi tento plášť, který tě zahalí jako dobro našeho všemocného Otce a láska Matky Boží. Ochrání tě před větrem a chladem, díky němu dosáhneš Kristova hrobu ve zdraví a stejně bezpečně se i navrátíš. Bílý kříž ti bude připomínat slib a každému prozradí, v čím jménu putuješ.“ Obě ruce zvedl v žehnajícím gestu nad Avelininu hlavu. „Pomáhej ti všemohoucí Bůh, který vládne od věčnosti k věčnosti, amen.“

Společně se pomodlili Otčenáš a Krédo a Aveline cítila, jak v ní každým slovem roste sebedůvěra. Kilián ji uchopil za ramena a pozvedl k sobě. „Aveline, povstaň jako poutnice ve jménu našeho Pána Ježíše Krista!“

Zhluboka se nadechla. Po dlouhé době cítila víru a naději. Bůh ji neopustil, ukázal jí cestu, která ji přivede zpátky k Němu. Bude to dlouhá a trnitá pouť plná překážek, ale přesto schůdná.

Na louce před domem pro poutníky a pocestné si rozdělili skromnou večeři, kterou jim sestry připravily: tmavý chléb, cibuli a kozí sýr. Slunce nad obzorem žhnulo jako rozpálené železo a propůjčovalo mužským i ženským obličejům téměř nadpozemskou zář, jakoby živenou vnitřním ohněm.

Jako o svatodušních svátcích, když Bůh seslal na apoštoly Ducha svatého, pomyslela si Aveline. Po složení slibu se cítila jako znovuzrozená. Opět měla cíl, úkol a naději na vykoupení.

Místo vody rozdával Bennet toho večera víno – na oslavu Avelinina nerozlučitelného svazku s Bohem. Stejného, jaký s Ním již dříve uzavřeli všichni ostatní poutníci. Anglosas štědře naléval do pohárů, které mu všichni podávali. Vesele se u toho usmíval. Sebejistý úsměv mu ze rtů nemizel skoro nikdy, ovšem nebyla v něm ani stopa arogance. Hnědé vlasy mu spadaly až na ramena, byl hladce oholený, štíhlý, šlachovitý a jen nepatrně vyšší než Aveline.

Když všechny podělil, pozvedl svůj pohár. „Připijme na Avu a všechny poutníky, aby dosáhli svého cíle a ve zdraví se vrátili!“

„Amen!“ Všichni si připili.

„Děkuju vám všem,“ ozvala se Ava. „Za to, že jste mě přijali mezi sebe. I za všechno ostatní. Nevím, co bych si bez vás počala.“

Ostýchavě se dívala z jednoho na druhého a viděla samé přátelské obličeje, pouze bratr Gilbert odvrátil zrak a vztekle se šklebil. Stále ještě ji nesnášel.

„Vždyť je dobře, děvče,“ zabručel Jean a mávl rukou. Bratr malé Maude byl dobrácký obr, který vždy s každým prohodil pár přátelských slov a obětavě se staral o jejich osla. Aveline měla tyto sourozence ze Saint-Nabor ráda. Vydali se na pouť místo svého nemocného otce a doufali, že mu tím vrátí zdraví.

Kromě nich patřili ke skupince ještě Frédéric a Lucille, mladí manželé odněkud od Nancy. Lucillino břicho se právě začínalo zakulacovat. Svěřila se Aveline s tím, že už porodila dvě mrtvé děti. K pouti upírala své poslední naděje a doufala, že se konečně dočká vytouženého zdravého potomka. Aveline se jí od té doby nedokázala podívat do očí. Její vlastní dítě po porodu žilo a ona ho vydala napospas smrti.

Pro oba mnichy a Benneta bylo hlavním cílem znovudobytí Svaté země a především Jeruzaléma. Byli odhodláni sloužit jako duchovní, vojáci, písaři nebo plnit jakékoliv jiné úkoly, které jim Bůh svěří.

Všichni měli stejný cíl, ale vedly je k němu jiné pohnutky.

„Za pět nebo šest dní překročíme uherské hranice,“ oznámil Kilián.

„Je tam nebezpečno?“ zeptala se Lucille a v ochranitelském gestu si položila dlaň na břicho.

„Ne víc než ve Svaté říši římské. Říká se, že Fridrich Barbarossa uzavřel s králem Bélou dohodu, podle níž mají poutníci zajištěný volný průchod a zaopatření. Podobně je domluvena cesta i po byzantském území. Je to moudrý a prozíravý muž, ten náš císař!“

Bennet přikývl. „Doufám, že se brzy připojíme k jeho vojsku.“

„V současnosti se zřejmě zdržuje v hlavním městě Srbska, říká se mu Alba Graeca. Obrovská armáda musí pochodovat po vojenských cestách, které jsou pohodlnější, ale delší. My si však můžeme trasu zkrátit po menších pěšinách. Určitě vojáky brzy dohoníme,“ prohlašoval Kilián. „Slyšel jsem, že ještě žádný vládce neshromáždil víc bojovníků než Barbarossa. K jeho průvodu se připojil tucet biskupů a víc než dva tucty hrabat i se svými lidmi. Kromě nich míří do Svaté země čtyři tisíce rytířů a nepočítaně pěších vojáků, o trénu ani nemluvě. Do Jeruzaléma se vydala půlka křesťanstva.“

„Společně s Francouzi a Angličany natrhneme pohanům prdel!“ naparoval se Jean a jedním douškem vyprázdnil svůj pohár.

Kilián vzdychl: „Ale jedině pokud se oba jejich vojevůdci konečně shodnou. Bůhví, jak to bude. Starý anglický král je mrtvý a bývalé přátelství mezi jeho následovníkem Richardem a francouzským Filipem je totam. Vrčí na sebe jako dva psi, kteří se bojí, že by mu ten druhý mohl sebrat tučnou kost před čenichem.“

„Richard zřejmě bere křížovou výpravu vážně,“ poznamenal Bennet. „Už když jsem odjížděl, tak loďaři v Dartmouthu budovali flotilu k přepravě anglického vojska. Hned po korunovaci se Richard chce vydat do Marseille a odsud se přeplaví do Palestiny.“

„Proč po moři? Proč nepochoduje po souši jako císař Fridrich?“ zeptal se Jean. „Vždyť bouře můžou jeho lodě rozehnat na všechny strany a bude trvat věčnost, než se zase sejdou. A kromě toho není vůbec jisté, jestli ve Svaté zemi najde přístav, kde by se mohl bezpečně vylodit.“

„No jo, ale přesto je námořní cesta kratší. Trvá několik měsíců, kdežto po souši se dostaneš do Jeruzaléma až za rok. Flotila má i další výhody. Může naše bojovníky podporovat a přivážet zásoby.“

„Celé to bude dost drahý špás,“ zabručel Frédéric.

„To jistě,“ souhlasil Anglosas. „Už Richardův otec zkoušel na výpravu sehnat peníze, a on sám by klidně prodal celý Londýn, kdyby na něj našel kupce. Alespoň se to říká. Loni zavedl v Anglii nové daně, aby mohl zaplatit všechny výdaje.“

„Ve Francii je to stejné,“ přidal se Kilián. „Poplatkům tam říkají Saladinův desátek.“

Saladin, muslimský vojevůdce. Aveline už jeho jméno slyšela. Bylo šeptáno s hrůzou, provázeno hlasitými nadávkami i pronášeno s nejvyšší úctou. Saladin se snažil srazit Jeruzalémské království na kolena a již se mu podařilo uloupit Svatý kříž. Nic moc dalšího o něm nevěděla, ale bylo jí jasné, že právě on je její hlavní překážkou na cestě ke spasení své duše.

Kapitola 5

Akkon, džumádá l-úlá 585 islámského kalendáře (červenec 1189)

Sultán Saláh ad-Dín Júsuf ibn Ajjúb zvaný Saladin seděl hluboce skloněný nad šachovnicí a přemýšlel o dalším tahu. Rukou střídavě pohyboval nad jednou a vzápětí jinou figurkou ze slonoviny a nemohl se rozhodnout, kterou z nich zvedne. Nakonec se dlaněmi opřel o hranu umělecky vyřezávaného stolku, ale přitom stále soustředěně sledoval partii.

Saladin nebyl muž, který by se rozhodoval rychle, nebo snad dokonce lehkovážně. Dokázal však mít přehled o celkové situaci, důkladně zvažoval své kroky a postupoval strategicky. To mu u některých přineslo pověst váhavce. Ovšem právě díky těmto schopnostem vedl války již půlku svého života a stal se tím, čím byl: nejmocnějším mužem islámského světa.

Momentálně vypadal sultán unaveně a vyčerpaně. Karakúš si o něj začínal dělat starosti.

„Čaj?“ zeptal se zdvořile a sáhl po stříbrné konvici. Saladin odmítavě mávl rukou a nespouštěl oči ze šachovnice.

Před poledním žárem se uchýlili do stinných dvoran bývalé johanitské komendy, která Karakúšovi sloužila jako místodržitelské sídlo a byla vybavena příjemnými vymoženostmi obou světů. Saladin donutil před rokem a půl Akkon ke kapitulaci a od té doby se celý přístav nacházel v muslimských rukou. Křesťanským obyvatelům sice bylo povoleno zůstat, pokud byli ochotní platit zvláštní daň z hlavy, ale většina z nich se vystěhovala do Týru nebo odplula po moři na západ. Sultán litoval především odchodu místních proslulých obchodníků. Naopak templáře nebo johanity, kteří unikli krvavé lázni u Hattínu, neúprosně pronásledoval. V minulosti se poučil, že milost udělená těmto hrdým válečníkům vede v budoucnosti k dalším, ještě daleko větším krveprolitím.

Karakúš se opřel do polštářů a čekal. Saladin s dalším tahem nespěchal, a vlastně ani nemusel. Sultán si přijel do Akkonu na pár dní odpočinout od únavného obléhání libanonské pevnosti Beaufort. Byla to jedna z mála enkláv, kterou křesťané stále ještě drželi a urputně bránili. Kromě toho chtěl s Karakúšem probrat zesílení městského opevnění a promluvit si o politických novinkách. Před necelým rokem ho dosadil do funkce muhafíze neboli akkonského místodržícího a velitele místní posádky. Karakúš neměl důvod ke stížnostem.

Akkon jim padl do rukou téměř bez boje a skoro nepoškozený. Město se pyšnilo mnoha paláci, stinnými zahradami a fontánami. Škoda že sultánovi vojáci vyplundrovali dílnu na vyváření cukru ze třtiny. Karavany a lodě ze všech částí říše se však staraly o to, aby se Akkonským dostávalo všeho potřebného. Ve městě vládla spokojená, téměř mírová nálada. Množily se však náznaky, že pokojné časy nevydrží věčně.

Saladin si rovněž udělal pohodlí na polštářích, ukazováčkem si ťukal rytmicky do kolena a díval se kamsi do dálky. Karakúš si nebyl jistý, zda sultán stále ještě hloubá nad šachovou partií, nebo již přemýšlí o něčem jiném. Neptal se, jen ho pozorně sledoval. Uctíval sultána víc než kohokoliv jiného.

Na rozdíl od poměrně vysokého a urostlého Karakúše byl Saladin spíše útlé, až křehké postavy. Na první pohled by ledaskdo nevěřil, že má před sebou válečníka osvědčeného v mnohaletých bojích. Štíhlé tělo bylo ve skutečnosti svalnaté, pružné a odolné. I v obličeji byl pohublý, z tváří mu vystupovaly lícní kosti, nosil pečlivě přistřižený černý plnovous, jenž stejně jako tmavé vlasy dosud neprokvétal jediným šedivým pramenem, ačkoliv sultán již překročil padesátý rok života. Na hlavě měl dokonale zavinutý bílý turban z hedvábí protkaného stříbrnými nitkami. Šedivé roucho ze syrského brokátu vypadalo velmi prostě a pouze na lemech rukávů je zdobily kaligraficky vyvedené zbožné verše z koránu. Saladin seděl na zkřížených nohou. Díky tomu byly dobře vidět špičaté boty z velbloudí kůže, jejichž jedinou ozdobou byla řada malých stříbrných plíšků. Na muže svého postavení byl oblečen jednoduše, spíše prostě. Ale přesně tak chtěl vypadat. Takto ho měli vnímat lidé: jako skromného a bohabojného mudžáhida, jenž zasvětil svůj život obraně islámu a posvátné země svých předků před nevěřícími. V posledních dvou letech se mu podařilo uštědřit Frankům několik těžkých porážek, jejichž série začala zničující bitvou u Hattínu a prozatím končila vytouženým a slavným znovudobytím Jeruzaléma, jemuž se arabsky říkalo al-Kuds.

Karakúš však věděl, že Saladina nepohání pouze bohabojnost. Možná ani nebyla jeho nejsilnější motivací. Sultánovi věrně sloužil již třicet let, nejprve jako mamlúk čili vojenský otrok, později jako důstojník, jehož schopností si vládce velmi cenil a vydatně je využíval. Karakúš svého pána znal ještě dříve, než ovládl sultanát, a dobře věděl, kolik krve, potu a slz musel původem kurdský chlapec prolít, než se stal tím, čím byl. Pokud si chtěl udržet své postavení, neustále ohrožované jednotlivými emíry, musel všechny muslimy své říše sjednotit a ukázat jim společný cíl: válku proti nevěřícím a osvobození země. Dokud trval boj, trvala i Saladinova vláda.

Karakúše vytrhl z úvah úder slonovinovou figurkou zdobenou ornamenty. Saladin ji hlučně postavil vedle šachovnice. „Šach!“ vykřikl triumfálně. Kolem očí se mu objevily vějířky vrásek, když se na svého místodržícího lišácky usmál. Bystré tmavé oči pod výrazně klenutým obočím dokázaly člověku nahlédnout až do nejhlubšího nitra, ale samy zůstávaly neproniknutelné.

Karakúš krátce pohlédl na šachovnici a také se usmál. „Pane, dovolte, abych svou nevyhnutelnou porážku ještě o chvíli odložil,“ požádal. „Doprovoďte mě nejprve na věže, abych vám mohl ukázat pokroky při zesilování východní hradby. Práce se nám již podařilo téměř dokončit.“

„Jak bych mohl poraženému muži odmítnout jeho poslední přání?“ souhlasil skvěle naladěný sultán a oba se zasmáli.

O něco později shlíželi ze Severní věže dolů na mohutné opevnění, které chránilo Akkon ze souše. „Jedno se Frankům musí nechat,“ podotkl Karakúš, „vybudovali skvělé hradby doplněné mnoha promyšlenými obrannými prvky. Nám už stačí jejich dílo jen mírně vylepšit, aby odolalo i těžkým katapultům.“ Ukázal na úsek mezi Severní věží a Věží zatracení, kde kameníci, zedníci a zajatci usilovně pracovali na zesilování hradeb.

Saladin uznale přikývl. „Věděl jsem, že jsi správný muž na správném místě. Své schopnosti jsi prokázal již v Káhiře. Na tamních hradbách si každý vyláme zuby.“

Karakúš skromně sklonil hlavu. Ale na rozdíl od Káhiry stáli před Akkonem bojechtiví Frankové. Karakúš měl k dispozici přibližně pět tisíc zdatných bojovníků, přesto se mu při pomyšlení na útočící křižáky stáhly útroby.

Saladin si zřejmě všiml znepokojeného výrazu svého místodržícího a poklepal ho povzbudivě na rameno. „Nedělej si starosti! U tebe je Akkon v nejlepších rukou, příteli. O tom jsem pevně přesvědčen. A děkuji za to Alláhovi!“

Karakúš mlčky přikývl a zadíval se na město s početnými náměstími a tržišti, na nichž se hemžily davy lidí. Až sem nahoru pronikaly jejich hlasy. Sklouzl pohledem přes stinné zahrady, obytné domy a paláce, pevnosti řádových rytířů a velké sklady, které franští obchodníci vybudovali podél přístavu.

„Co se vlastně stalo s jeruzalémským králem, Guyem z Lusignanu?“ zeptal se po chvíli. „Musím přiznat, že dodnes nechápu, proč jste mu po bitvě u Hattínu tak rychle daroval svobodu.“

Sultán se oběma rukama opřel o vrchol hradby a vzdychl. „Královna Sibyla mě neustále prosila, abych jejího manžela propustil. Mimo jiné zdůrazňovala, že mají dvě malé dcery.“

Karakúš se mírně usmál. „Jste opravdu dobrotivý vládce.“

„Nu, nebyla to jen dobrota srdce, která mě přiměla k velkomyslnosti,“ připustil sultán a zatvářil se vychytrale. „Trochu jsem doufal, že se Guy z Lusignanu a Konrád z Montferratu začnou rvát o Jeruzalémské království a vzájemně se oslabí. Momentálně se tak opravdu děje. Ti dva se nenávidí až za hrob, a dokud si jdou vzájemně po krku, nemusíme se jimi zabývat my.“ Mrkl na Karakúše a dodal: „Vypadáš ustaraně, příteli.“

Karakúš stísněně pokrčil rameny a rozhodl se, že promluví otevřeně. Sultánovu pohledu stejně uniklo máloco. „Nejsem si jistý, jestli jsme se rozhodli správně,“ připustil. „Myslím tím úmysl držet Akkon, místo abychom ho zbořili.“

Saladin se na něj pozorně zadíval a úsečným pokývnutím ho vybídl, aby pokračoval.

„Uznávám, že město je nádherné, bohaté a má největší a nejbezpečnější přístav na pobřeží aš-Šám. Měl více obyvatel než Jeruzalém,“ pokračoval Karakúš. „Než jsme ho dobyli, byl Akkon skutečným hlavním městem Franků na této straně moře. Jeruzalém bych označil za duši jejich tak zvaného království a Akkon za jeho mocně tlukoucí srdce. Někdy se ptám, jestli by nebylo lepší, abychom do něj zarazili dýku až po rukojeť.“

Kapitola 6

Burgundsko, červenec 1189

„No vida, zmrtvýchvstání jsem ještě na vlastní oči neviděl!“

Étienne si nebyl jistý, jestli promluvil skutečný člověk, nebo zda hlas existuje pouze v jeho lebce, stejně jako kameny, které se mu přesýpaly v hlavě a zevnitř narážely na spánky.

Zasténal a ohmatal si hlavu. Ucítil plátěné obvazy, na některých místech teplé a vlhké, na jiných suché a ztvrdlé. Zkusil otevřít oči, ale stálo ho nekonečnou námahu, než se mu to podařilo. Viděl však jen šedivé cáry, takže oči zase rychle zavřel. Pekelně ho bolely i nos a tváře. Prsty nahmatal pálící, napnutou kůži, opuchlou jako naplněný měch na vodu.

Dobrý Ježíši, co se to stalo? Chtěl se dotknout stříbrného kříže, ale hmátl do prázdna.

Vzpomínky pomalu stoupaly z mlžnatých cárů a nabíraly podobu výkřiků a koňského řehtání – byl to jeho kůň? Vybavily se mu jednotlivé obličeje i údery obuškem.

Pokusil se posadit, ale bolesti a záchvat slabosti ho okamžitě srazily zpět. V lebce mu dunělo. Bolela ho snad každičká kost v těle, ale nejvíce se ozývala levá noha. Nijak ho to nepřekvapovalo. Chromá končetina ho trápila odjakživa, takže ho téměř uklidnilo, že se hlásí jako stará známá.

Jeho tělo sebou škubalo a zmítalo ze strany na stranu. Chvíli trvalo, než pochopil, že se nepohybuje on sám, ale podlaha pod ním. Ležel na káře.

Propadl panice a hrdlo se mu strachy stáhlo.

Nejanči! uklidňoval se. Kdo by se namáhal s tím, aby tě tahal s sebou, kdyby tě chtěl zabít? To mohl udělat rovnou!

Opatrně naslouchal. Klapaly podkovy, kola skřípala, nějaký předmět poblíž rachotil do rytmu pohybu, něco dalšího kovově břinkalo.

Měl pocit, že cítí řebříček, heřmánek a nějaké další bylinky, které neznal. Do jejich vůně se mísilo ostré aroma octa a rozpoznal i stopy medu a těsta.

Že by ho s sebou vzal kramář? Tentokrát se Étiennovi podařilo oči otevřít na delší dobu, i když hodnou chvíli trvalo, než se mlhavé cáry spojily do jasnějších obrazů.

Spatřil před sebou pečlivě zalátanou plachtu z kozích kůží, napnutou přes vůz. Na dřevěné konstrukci se pohupovaly trsy bylin a různé lněné sáčky. Kolem sebe si všiml beden, truhel, pytlů a několika nádob se záhadnými tekutinami. Ležel na složených přikrývkách, kožených plachtách a pruzích voskovaného plátna. Na sobě měl cizí šaty.

S nesmírnou námahou se vztyčil na loktech, aby lépe viděl. Okamžitě se mu zamotala hlava a paže se mu roztřásly slabostí. Étienne se zhroutil na bok a bolestivě narazil na jednu z beden.

„Prrr!“ Vůz zastavil a Étiennovo srdce s ním.

Čísi ruka odhrnula koženou plachtu oddělující korbu vozu od kozlíku a dovnitř nahlédl obličej přibližně čtyřicetiletého muže. „Tak už jsi vzhůru,“ konstatoval trochu zbytečně hlasem, který Étienne zaslechl už před chvílí. Pozorně si mladíka prohlížel a kolem pomněnkově modrých očí i na čele se mu objevily vějířky vrásek. „Máš tuhý kořínek! Nečekal jsem, že to vydržíš a vrátíš se mezi živé. Byl jsi pořádně zmordovaný!“ V úsměvu odhalil svůj bezvadný chrup. „Vítej zpátky!“

Étienne se pokusil přes rozpraskané rty dostat pár srozumitelných slov, ale stálo ho to spoustu sil. Měl pocit, jako by měl přes obličej hozený hadr a mluvil skrz něj. Navíc ho při každém pohybu úst bolel i napuchlý nos. „Kdo… jste?“

Jeho protějšek sklonil hlavu, jako by si odpověď musel nejprve promyslet. „Říkej mi třeba milosrdný Samaritán,“ řekl nakonec a pobaveně se ušklíbl. „Myslím, že to tak nějak nejlépe vystihuje situaci.“ Hlava zmizela a plachta se svezla zpátky na své místo. Ozvalo se mlasknutí a vůz se opět rozjel.

Co to má u všech svatých znamenat…? Jaký Samaritán? Zbláznil se ten člověk, nebo si dělá legraci? Étienne se odplazil k nejbližší bedně a opřel se o ni. Námahou mu vyrazil pot na čele. Ať už byl neznámý zachránce kdokoliv, bude na jeho pomoc ještě nějakou dobu odkázaný.

Vůz změnil směr, najel na daleko hrbolatější cestu, na každém výmolu kola divoce poskočila a Étienna bodaly do těla tisíce žhavých jehel. Po nekonečně dlouhé době kára konečně zastavila. Podle zvuků se dalo poznat, že muž vypřahá koně z postroje.

O něco později odhrnul plachtu a připevnil ji k jedné straně. Dovnitř vpadly paprsky odpoledního slunce a Étienne zamžoural, protože ho na okamžik oslepily.

„Máš hlad?“ zeptal se cizinec, a aniž by počkal na odpověď, začal se hrabat v jedné z beden.

Étienne mlčky přikývl. Předtím si to ani neuvědomil, ale nyní cítil, že má obrovský hlad. Kdy vlastně jedl naposledy?

Muž vyhrabal z bedny kotel očouzený od sazí, další kuchyňské potřeby a nakonec i svazek dříví. Étienne si ho mezitím pokradmu prohlížel. Rozcuchané vlasy a třídenní strniště byly již zcela šedivé, jen obočí si zachovalo původní tmavou barvu.

Cizinec nebyl nijak zvlášť vysoký, ale měl široká ramena a šlachovité ruce se štíhlými prsty. Život mu obličej poznamenal mnoha stopami, jež svědčily o dobrých i horších časech. Známky šílenství v jeho očích hledal marně.

Nedaleko vozu připravil ohniště. Utábořili se na malé mýtině obklopené stromy. Odkudsi znedaleka bylo slyšet šumění potoka. Pár kroků od káry se pásla mohutná mula.

„Kdo jsi?“ zajímal se cizinec.

Étienne chvíli mlčel a pak odpověděl: „Pokud jste milosrdný Samaritán, tak já musím být muž z Jeruzaléma cestující do Jericha.“

Muž vzhlédl od ohniště a usmál se. „Každopádně o tobě neplatí, že líná huba je holé neštěstí. I když momentálně to tak vypadá.“ Vytáhl z opasku malý nůž a začal do hrnce krájet slaninu a cibuli. „Myslím, že by nebylo příliš praktické, kdybys musel neustále říkat: ‚Děkuji, milosrdný Samaritáne, že jsi mi zachránil život!‘ nebo ‚Děkuji, milosrdný Samaritáne, že jsi mě nenechal nahého ležet na cestě napospas vlkům!‘ Pokud bys mi chtěl vyjádřit vděk, tak mi říkej jednoduše Kašpare.“

Étienne cítil, že se mu vší silou vracejí bolesti hlavy.

Nahý na cestě? U všech svatých!

„Co se mi stalo?“

„No, vlastně jsem myslel, že mi to řekneš ty, muži z Jeruzaléma.“

„Étienne. Jmenuju se Étienne.“

„A jak dál?“

Étienne se snažil zatvářit ztrápeně, což mu nedalo velkou práci, a doufal, že se s tím jeho protějšek spokojí a nebude se dál vyptávat. Znal ho jen pár okamžiků a nechtěl mu o sobě hned všechno prozradit.

„Tak dobře, Étienne, našel jsem tě před dvěma dny u kraje cesty směrem na Roanne. Oblečený jsi byl jen do slunečních paprsků. Zřejmě jsi krátce předtím prožil intenzivní dostaveníčko s lapky. Měl jsi ohromné štěstí, že to byli idioti, packalové a nevídaní hudlaři. Kdyby se ve svém řemesle alespoň trochu vyznali, tak by ti lebku rozbili daleko důkladněji.“

Étienne zhluboka polkl. Vybavily se mu výkřiky, zpustlé obličeje, bolesti, koňské zaržání a špinavé ruce, které ho strhávaly ze sedla.

„O dalším štěstí můžeš mluvit proto, že jsem zrovna projížděl po té opuštěné stezce. A tvým největším štěstím je, že jsem nejen milosrdný Samaritán, ale ještě k tomu i ranhojič.“ Podíval se na Étienna, povytáhl obočí a kolem koutků úst mu pohrával pobavený úsměšek. „Určitě nebudu špatný lékař, když uvážíme, že tady přede mnou sedíš skoro vzpřímený a jsi ze sebe schopný vymáčknout celé věty.“

„Já… Jak…“

„Vidím, že jsem tě s tím mluvením přechválil. Tak zatím zkoušej jen sedět a nesvalit se,“ podotkl Kašpar a dál se věnoval vaření.

„Jak vám mám poděkovat, Kašpare?“

„Hm, obávám se, že s vděkem vyjádřeným stříbrňáky počítat nemůžu. Pokud jsi tedy nějaké pro jistotu nespolkl. A jestli jsem si dobře všiml, tak jsi ani nikam neulil měch s vínem. Takže bych navrhl, abys mi místo díků pověděl, jak ses ocitl v téhle krajině.“

Étienne chvíli sledoval, jak jeho zachránce sype do hrnce k ostatním přísadám jemný obilný šrot a všechno míchá dřevěnou lžící. Když z kotlíku začala stoupat lákavá vůně, přidal Kašpar ještě trochu vody z měchu.

„Mohl bych dostat napít?“ Étienne se pokusil ještě více se narovnat.

Kašpar beze slova nalil vodu do misky a podal ji do vozu.

Étienne se pokusil rozeznat svůj obraz na vodní hladině, ale nešlo to. Ruce se mu příliš třásly a voda v misce se vlnila.

„To bych nedělal,“ poznamenal Kašpar jen tak mimochodem. „Ten pohled by ti mohl zkazit chuť k jídlu. Když to řeknu opatrně, tak vypadáš, jako by tě před týdnem popravili. Pomalu a po pořádném mučení.“

Étiennovi se zvedl žaludek. Potlačil nutkání ohmatat si obličej a místo toho se rychle napil. Půl misky přitom vylil na kutnu. Ježíšmarjájózef! Zdá se, že opravdu o vlásek unikl smrti. To nejmenší, čím by mohl svému zachránci poděkovat, byla pravda o svém osudu.

„Jmenuju se Étienne z Arembouru a jsem třetí ze čtyř synů rytíře Basila z Arembouru z hrabství Tonnerre v Severním Burgundsku.“

Kašpar nic neříkal, jen povytáhl obočí.

„Cestoval jsem na jih… Jen jsem tudy projížděl, abych tak řekl.“

„Co se stalo s tvými společníky?“

„Já… Totiž…“ Étienne se rychle napil, aby nemusel hned odpovídat.

„Cestoval jsi sám,“ hádal Kašpar.

„U Vézelay jsem si najal průvodce, ale ten zatracený mizera mě zavedl přímo do pasti.“ Étiennův hlas přeskakoval rozhořčením, když si připomněl toho zrádce – a svou vlastní naivitu.

„U svatého Kryštofa!“ Kašpar zavrtěl nevěřícně hlavou, ale vzápětí už mu zase kolem koutků úst pohrával úsměv. „Projíždět se bez důvěryhodného doprovodu tucty mil po bohem zapomenuté cestě! No, zdá se mi, že asi nebudeš mít všech pět pohromadě, Étienne z Arembouru.“

Mladíkovi zrudly tváře. „Vy přece taky cestujete sám,“ namítl vzdorovitě.

„S tím rozdílem, že se takhle trmácím světem už hezkých pár let, synáčku. Vyznám se v nebezpečí a umím se mu klidit z cesty. Nehledě na to, že jsem až donedávna měl pomocníka. Ale spíše by mě zajímalo, jak jsi přišel na ten skvělý nápad a motal se tak daleko od domova?“

Přiměly mě k tomu otcovy pohrdavé pohledy, zhnusení v jeho hlase, neustálé ponižování a věčné pohrdání.

„Myslím, že za všechno může má hrdost,“ připustil nahlas. „Asi bych chtěl sám sobě a celému světu dokázat, že za něco stojím a že si dokážu poradit.“

„Což se ti tedy skvěle povedlo!“

Kašparova výsměšná poznámka ho zasáhla více, než by čekal. Ten chlap měl pravdu! Étiennovi náhle stouply do očí slzy. Mrzutě si je utřel lemem rukávu.

Jeho společník si toho buď nevšiml, nebo známku mladíkovy slabosti taktně přešel. „Poslouchej, Étienne,“ ozval se a tentokrát se již tvářil vážně, „za několik dní dorazíme do Roanne. Znám tam spoustu lidí. Můžu některého z obchodníků poprosit, aby tě vzal zpátky na sever k tvé rodině.“

Étienne stiskl rozpraskané rty tak silně, že začaly znovu pálit a bolet. Co by ho čekalo, kdyby se vrátil? V nejlepším případě pohrdání, ale spíše nejhorší výprask v životě – a možná i něco horšího. Jediný člověk, který by ho snad rád viděl, už bude tou dobu v klášteře jako novic.

Mlčky zavrtěl hlavou. „Vážím si vaší nabídky, Kašpare, a děkuju za přátelskou pomoc. Ale vezměte mě s sebou, prosím, jen do nejbližšího města. Už to je víc, než vám kdy budu moct splatit.“

„Co budeš dělat pak?“

„S pomocí Boží si najdu něco, čím se uživím.“

Kašpar vzdychl. „Chceš snad vstoupit do kláštera?“ Po těchto slovech se ranhojič otočil, připravil si prkénko a začal na něm krájet bylinky. Pracoval tak usilovně, jako by sekal do nepřítele. Dlouhou chvíli oba mlčeli.

„No jo,“ zabručel Kašpar nakonec a zamíchal koření do polévky, „možná už má Bůh pro tebe něco vyhlídnutého. Jak už jsem říkal, můj pomocník vzal nohy na ramena a já musím dělat i za něj. Už mě to pomalu zmáhá. Třeba bys chtěl vstoupit ke mně do služby.“

Étienne se skoro rozesmál, i když momentálně neměl na vtipy náladu. „Nedělejte si legraci, mistře!“ Ukázal na svou nohu. „S tímhle bych vám nebyl moc platný, a stejně jsem slabý jako moucha.“

Kašpar netrpělivě mlaskl. „Jak to tak vypadá, z přepadení se vykřešeš. A k tomu, na co tě potřebuju, nemusíš běhat zrovna jako srnec. Musel by ses starat o mulu, vařit, uklízet, čistit nástroje a pomáhat mi s nemocnými. To by zvládl i větší mrzák.“

Étienne zavřel oči a najednou se cítil nesmírně vyčerpaný. V hlavě těsně za čelem mu opět řádila bušící kladiva a třásl se slabostí. Kašparova nabídka možná nebyla úplně nejlepším řešením jeho situace, ale určitě tím nejjednodušším. Na složitější rozhodnutí neměl síly.

„Tak dobře, souhlasím.“

„Jedno si musíme ujasnit hned teď. Tvůj urozený původ mě nezajímá ani za mák, Étienne. Jestli se ke mně přidáš, tak budeš poslouchat a uděláš všechno, co ti řeknu. Například mýt nádobí nebo uklízet zvratky po nemocných,“ prohlásil Kašpar. „Jsem potulný ranhojič, jak sis určitě už všiml. Budeme pořád na cestách a pojedeme hodně daleko. Možná se ke své rodině už nikdy nevrátíš.“

Étienne jen pokrčil rameny a skoro vykřikl bolestí – jako by ho do zad bodlo tisíc jehel. „To mi je jedno,“ prohlásil a uvědomil si, že mluví pravdu. Ať už se dostanou kamkoliv, všechno bude lepší než návrat na Arembour a přežívání v roli posledního otloukánka. Nikdo ho tam nepotřeboval a nikomu nebude chybět.

Kašpar se na něj podíval, jako by chtěl ještě něco dodat, ale nakonec zůstal jen u svého povytaženého obočí. Poté se otočil, nabral z kotle do misky hustou polévku, podal ji Étiennovi a přidal skrojek starého chleba.

Mladík byl rád, že už nemusí nic dodávat, a hladově srkal kořeněnou lahůdku. Zakousl se do krajíce a při té příležitosti zjistil, že mu zůstaly všechny zuby. V duchu za to poslal do nebes vděčnou modlitbu.

„Šaty, do kterých jste mě oblékl, patřily pomocníkovi?“ zeptal se mezi sousty.

Kašpar mlčky přikývl.

„Co se s ním stalo?“

„Jak jsem řekl, utekl,“ odpověděl ranhojič s plnými ústy. „Jsem si jistý, že s tebou nic podobného nezažiju,“ ukázal dřevěnou lžící na Étiennovu zkroucenou levou nohu. „Ty bys daleko neutekl, nebo alespoň ne moc rychle.“

Kapitola 7

Uherské království, červenec 1189

Aveline se vyděšeně vztyčila. Cítila prudce bušící srdce i to, že jí po krku a zádech stéká pot. Neodvážila se zavřít oči. Bála se, že by se ve spánku opět vrátily noční můry. Proč tu hrůzu musí prožívat pořád znovu a znovu? Občas se jí zdávalo o synovi a i po probuzení v uších doznívala ozvěna jeho křiku. Dítě ji ve snech pronásledovalo plným právem – na rozdíl od potulného rytíře, který ji loni na podzim zatáhl do kůlny a násilím se jí zmocnil.

Při vzpomínce znovu zasténala.

„Jsi v pořádku?“

Aveline sebou vyděšeně trhla, ale vzápětí poznala Bennetův hlas a ulevilo se jí. Útočiště na noc nalezli v malém herberku za městem Jaurium, kterému se jednou bude říkat Györ nebo Ráb. Nevadilo jim, že jsou v něm namačkaní s dalšími poutníky, kramáři a pocestnými. Kilián navrhl, aby opustili římskou silnici vinoucí se podél Dunaje a zamířili nejkratší cestou přes Panonskou pánev. Na rozdíl od těžkopádného vojska s veškerým trénem a těžkými vozy mohli kráčet po úzkých stezkách a postupovali daleko rychleji. Doufali, že si cestu do Alba Graeca podstatně zkrátí a rychle Barbarossovu armádu doženou.

Okna byla otevřená, ale noclehárna přesto páchla nemytými těly, zvlhlými přikrývkami a cibulí. Z hrdel vycházelo hlasité oddychování spáčů namačkaných těsně na sebe.

Dovnitř dopadalo trochu měsíčního světla, které se odráželo v Bennetových očích.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se znovu.

„Ano, byl to jen sen.“

Anglosas se k ní trochu přisunul. Aveline se okamžitě roztřásla. Během zatím krátké společné cesty o ni Bennet téměř bratrsky pečoval. Dělil se s ní o jídlo, povídali si a svým klidným, ale sebejistým způsobem se postaral o to, aby se cítila jako součást jejich poutnického společenství. Ani jedinkrát se nepokusil o sebemenší náznak důvěrností. Byla mu za všechno velmi vděčná, ale přesto to byl muž. A v mužské přítomnosti se necítila dobře – především poté, co v ní sen opět probudil strašlivé vzpomínky. Navzdory tomu se pokusila neuhnout. Stejně by neměla kam. Maude se totiž ve spánku převalila a přitiskla se těsně k Avelininu levému boku.

„Aveline, neznamená to holubička nebo ptáček?“ zeptal se Bennet.

Přikývla, ale uvědomila si, že ji Bennet možná nevidí do tváře.

„Ano, máš pravdu. Proč tě to zajímá?“

„Holubičkou už dlouho nezůstaneš. Uděláme z tebe sokola, Avo.“

Hned druhý den se Aveline dozvěděla, co měl Bennet svou záhadnou poznámkou na mysli. Utábořili se u potoka, krátce se pomodlili a pojedli chléb se sýrem. Chtěli si trochu odpočinout, než vyrazí dál směrem ke Stoličnému Bělehradu, který se latinsky nazýval Alba Regia a byl městem, v němž se odehrávaly korunovace uherských králů. Mniši se zabrali do učené disputace a ostatní spali nebo se zabývali svými záležitostmi. Bennet přistoupil k Aveline. V rukou držel dva luky a kožený toulec se šípy.

„Pojď se mnou, Avo, chci ti něco ukázat.“

Aveline na okamžik zaváhala, ale pak odložila kytlici, kterou se právě chystala zalátat. Snažila se být užitečná, jak jen to šlo, aby ostatním alespoň trochu oplatila, že ji přijali mezi sebe.

„Co chceš dělat?“ zeptala se.

Bennet se tajuplně usmál. „Jak jsem říkal, uděláme z tebe sokola!“

Aveline si ho prohlížela přimhouřenýma očima, Anglosas v ní probudil zvědavost. Vstala a šla s ním na malou louku trochu stranou od tábora. Na jejím okraji stály zbytky rozpadlé ohrady.

„Podrž to, prosím.“ Bennet jí podal luky a toulec se šípy. Odešel k ohradě a něco u ní kutil. Aveline pořád nechápala, co má v úmyslu. Mezitím si prohlížela zbraně. Bennet měl dva luky. Menší používal k lovu v lese, toho už si stačila všimnout. Delší jí sahal od země skoro až k hlavě. Byl vyroben z načervenalého dřeva, ohmataného úplně dohladka. Uprostřed bylo lučiště omotané lněným provázkem, takže se dobře drželo.

Bennet se vrátil na louku a přinesl pár starých prken a kůlů. Během chvíle z nich vyrobil zezadu podepřenou stěnu. S rukama v bok si prohlédl své dílo a nakonec spokojeně kývl.

„To by pro začátek mohlo stačit.“

Aveline ho zvědavě sledovala, ale stále ještě nechápala, co má za lubem.

„Co s tím?“

„Teď ti ukážu, jak se střílí!“

Překvapením téměř pustila luk na zem. „Střílet? Já?“

Bennet se usmál a s přehnanou horlivostí se rozhlížel kolem. „Vidíš tady snad někoho jiného?“

„Ale, já… to neumím. To přece ani nemůžu…“

Anglosas přistoupil blíž. „Co nemůžeš?“

Aveline sklopila oči a nervózně si odkašlala. Nějak jí náhle vyschlo v krku. „Střílet z luku… To se pro ženu nesluší, je to nepatřičné.“ Chvatně mu podávala luk i s toulcem, ale Bennet si je nevzal. Místo toho ji jemně obejmul kolem ramen. „Avo, podívej se na mě.“

Naskočila jí husí kůže, vymkla se z jeho objetí a o krok ustoupila. Stálo ji mnoho sil, aby se mu dokázala podívat do očí.

„Poslouchej,“ řekl Bennet klidně a pomalu, jako by mluvil na plašícího se koně. V očích se mu objevil temný záblesk žalu. „Na lukostřelbě není nic nepatřičného. Nepatřičné a špatné je, když někdo zneužívá bezbrannost ostatních. Pokud se například muž něčeho zmocní násilím. Nepatřičné je nechat potřebné svému osudu.“

Avelinino srdce se prudce rozbušilo, žíly na spáncích naběhly krví. „Jak to…?“

„Mám oči a uši,“ usmál se smutně. „Dobře si vzpomínám, v jakém stavu jsi k nám přišla. Kromě toho mluvíš ze spaní a zřejmě tě pronásledují noční můry. Vyhýbáš se jakémukoliv dotyku. Nevím přesně, co se ti stalo, a ani to vědět nemusím. Ale dokážu si to představit. Chci, aby ses příště dokázala bránit a aby ti z pohledu zmizel strach, který v něm dodnes vidím.“

Aveline se dlouze zadívala do jeho zelenomodrých očí a cítila se rozjitřená jako obloha před bouří. „Proč to děláš?“

Bennet pokrčil rameny. Odpověděl až po chvíli, spíše jen sám sobě: „Snad abych spasil svou duši? Protože jsem se přidal k poutníkům, abych se stal lepším mužem?“

Aveline se podlomily nohy a klesla do trávy. Anglosas byl pro ni důkazem, že ji Bůh ještě nezatratil. Proč by jí jinak poslal tohoto člověka?

Bennet usedl opodál. „Víš,“ začal, „v Anglii umí s lukem zacházet docela dost žen. Dokonce i urozených dam. Chodí na lov zajíců i další zvěře.“

Aveline plaše vzhlédla.

„Dlouho před tím, než Římani uvěřili v našeho Pána, Ježíše Krista, uctívali bohyni jménem Diana,“ začal vyprávět a kroutil v prstech stéblem trávy. „Byla bohyní lovu a divočiny a chodila neustále ozbrojená lukem. Také prý pomáhala ženám.“ Podíval se na ni a usmál se. „Nemyslíš, že bys ji mohla napodobit?“

„Odkud to všechno víš?“ zeptala se.

Bennet pokrčil rameny a věnoval se stéblu. „My Angličani jsme národ bardů. Milujeme hrdinské písně, pohádky a pověsti. Farář z naší vesnice jich znal spoustu. Vyprávěl nám je při každé příležitosti, i ty z pohanských časů.“

Aveline kývla. I její otec rád dával k lepšímu různé historky. Často se s bratry večer sesedli kolem ohně a poslouchali ho jako uhranutí. Matka ty sedánky neměla ráda a pokládala je za projev zahálky. S otcovou smrtí skončilo i vypravování příběhů.

„Tak co myslíš?“ otázal se Bennet po chvíli. „Zkusíme to?“

Aveline se však stále ještě nezbavila nesmělosti. „Já nevím... Ten luk je na mě stejně moc dlouhý.“

Bennet se ušklíbl. „A právě díky tomu zasáhneš cíl, i když se ti nepodaří úplně napnout tětivu.“ Vstal a natáhl ruku, aby jí pomohl na nohy.

„Jen počkej, Avo! Brzy z tebe bude sokolí lovec, už nikdy lovná zvěř!“

Kapitola 8

Burgundsko, červenec 1189

„Napij se!“ Kašpar podal Étiennovi pohár s kouřící tekutinou. Utábořili se na louce mezi vápencovými skalami. Ranhojič chtěl před cestou do Annonay ošetřit mladíkova zranění.

Étienne se zhluboka napil a v žaludku se mu rozhostilo příjemné teplo. „Copak to je za nápoj?“

„To se ptáš až teď, když už ti ho připravuju několik dní? Takhle se ničemu nenaučíš, Étienne z Arembouru!“ usmál se Kašpar. „Je to odvar z vrbové kůry a meduňky. Pomáhá proti bolestem a dunění v hlavě. Vlastně je účinný i jako pomoc po prohýřené noci.“ Ranhojič vzal pohár Étiennovi z ruky a jedním douškem zbytek dopil.

Mladík chtěl protestovat, ale pak jen rezignovaně zavrtěl hlavou. V prohýřených nocích se jeho pán vyznal. Minulý večer i večer předtím se Kašpar věnoval vínu tak, jako by mohl vyspávat celý další den. Lil do sebe pohár za pohárem, dokud se mu nezačal plést jazyk a neměl úplně skelné oči. Nakonec se svalil na přikrývky a hlasitě chrápal. Étienne nevěděl, jestli takto probíhaly i předešlé noci. Útrapy ho totiž vysílily natolik, že zprvu spal, jako když ho do vody hodí, a nic by ho nedokázalo probudit. Ráno na Kašparovi kupodivu nebylo nic znát.

Étienne to pokládal za zázrak. Několikrát to také s pitím přehnal, ale pokaždé to odnesl obrovskými bolestmi hlavy. Kašpar očividně snášel víno daleko lépe, nebo jeho prostředek proti kocovině fungoval přímo zázračně. Proč ale tak chlastá?

Étienne zasyčel bolestí, když mu Kašpar z čela strhl přilepené obvazy, aby se podíval na hojící se ránu. Pevně ho chytil za bradu a otočil mu hlavu k sobě. „No jo,“ zabručel, „hezky to zrovna nevypadá. Zůstane ti pořádná jizva, ale hojí se. To je dobře, nebudeme muset ránu podruhé vypalovat.“

Étienne si oddychl, což jeho protějšku vyloudilo na rtech zlomyslný úšklebek. „Nebuď taková fajnovka, když jsem na tebe použil rozžhavené železo poprvé, taky sis nestěžoval. Pravda, asi to bylo tím, že jsi v tu chvíli byl víc mrtvý než živý. Jinak to ale nešlo. Musel jsem ránu zavřít a na šití už byla moc stará. Děkuj Bohu, že ti po úderu obuškem zůstala lebka celá. Co se týče rozumu, to už si tak jistý nejsem. I když, možná ti to tak pomalu myslelo odjakživa.“

Étienne protočil panenky. Za těch pár dní, co se znali, si z něj Kašpar neustále utahoval, ale mladík mu to nezazlíval. Možná si vzhledem ke své lehkomyslnosti ani nic jiného nezasloužil.

„Ani pustit žilou ti nemusím, to už udělali lupiči za mě. To ti moc neuškodilo, stejně mi připadáš jako sangvinik.“

„Sang… co?“

„Sangvinik. To znamená, že máš přebytek krve.“

„Jak můžu mít přebytek…?“

Kašpar mlaskl. „Jestli mi chceš být užitečný, musíš se hodně naučit, Étienne z Arembouru. A jak to tak vypadá, budeme muset začít od nuly.“ Vzdychl. „Ale pokud Bůh dá, uděláme z tebe použitelného ranhojiče. Jen to bude trochu trvat.“

„Nebudu muset jít studovat do Paříže?“

Jeho protějšek si odfrkl. „Jen kdyby ses chtěl stát fyzikusem, který umí učeně mluvit, ale prstíčky si špiní nerad. Znám takových dost. Možná že ti chytrolíni poznají z barvy moči, co jsi měl před třemi dny k obědu, ale to je tak všechno. Každá kořenářka ti svými lektvary pomůže od horečky nebo bolestí lépe než oni. Řečmi se ještě žádná rána nezahojila. Ovšem tahat z lidí peníze, to jde študovaným panáčkům náramně. Za své diagnózy požadují nekřesťanské peníze a na lazebníky a ranhojiče se dívají spatra.“ Během své rozhořčené řeči si Kašpar přinesl nádobku s mastí, kterou nyní opatrně namazal ránu na Étiennově čele. Voněla povědomě. Možná v ní byla arnika?

„Jestli se chceš naučit chirurgickému umění, budeš muset do Salerna v Kampánii. Schola Medica Salernitana je nejlepší ústav pro ranhojiče široko daleko.“

Salerno. Étienne už o něm slyšel. O schopnostech tamních léčitelů se povídaly neuvěřitelné historky. Ovšem také se o nich říkalo, že bezbožně hanobí mrtvoly, jen aby ještě více zdokonalili své znalosti. A prý tam dokonce studují na lékaře i ženy. To ovšem Étiennovi přišlo až moc přitažené za vlasy. Kdo by takovým nesmyslům věřil?

„Řemeslu se však můžeš vyučit i přímo u opravdového mistra, například u mě,“ dodal Kašpar a zašklebil se. Byl na své schopnosti dost pyšný a Étienne musel uznat, že právem. Kdyby se ve svém oboru nevyznal, asi by on sám už nebyl naživu.

„Kdo vyškolil vás?“

„Ten nejlepší,“ odpověděl Kašpar vážně a začal přikládat čerstvý obvaz. „Roger Frugard neboli Frugardi, jak se mu říkalo v jeho rodné Lombardii.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

Kašpar vzdychl. „To mě nepřekvapuje. Až na pár potulných mastičkářů a dryáčníků na váš hrad asi skutečný lékař nikdy nezabloudil, a už vůbec ne takový, který by svému řemeslu pořádně rozuměl. Nemám pravdu?“

Étienne se zamyslel. Když někdo na Arembouru onemocněl, hledal pomoc u pátera Bonifáce nebo poprosil Margot, aby mu uvařila bylinný odvar nebo namíchala mast. Na bolavé zuby tam byl kovář se svými obávanými kleštěmi. Pro lékaře do Auxerre neposlali ani tehdy, když horečka stravovala manželku hradního pána. Spolehli se na modlitby, amulety a babské rady. Skutečný doktor by možná matku zachránil…

„Frugard přednášel o svém umění v Parmě a Salernu. Sepsal mnoho spisů o chirurgii,“ pokračoval Kašpar. „Dokázal neskutečné věci. Dokonce uměl otevírat lebky – skoro stejně dobře jako muslimové.“ Jeho hlas zněl najednou nezvykle tiše a vážně. „Vděčím Frugardovi za svůj život. V několikerém ohledu.“

Étienne se už nadechoval k otázce, ale ranhojič ho nepustil ke slovu. „Ne, nepovím ti, jak jsem to myslel. Rozhodně ne dnes.“ Upevnil obvaz na mladíkově čele a pokynul mu, aby si svlékl košili.

Étienne si ji přetáhl přes hlavu jen s vypětím všech sil. Pořád ještě ho bolely všechny kosti v těle a trup měl pokrytý modřinami a výrony hrajícími mnoha barvami. Kašpar je opatrně ošetřil a pak namazal odporně páchnoucí kaší z rozmačkaných bylinek. Následně převázal hrudník a záda čistým plátnem. „Po tomhle ti splasknou otoky,“ vysvětloval. „Je to směs medu, arniky, heřmánku a dalších, poněkud méně libých přísad. Příležitostně ti ukážu, jak se připravuje. Znám ji od Abulcasise, stejně jako pár dalších užitečných receptů.“

„Abulcasis?“ Étienne nedokázal cizokrajné jméno téměř vyslovit.

„Maurský lékař z Al-Andalusu. Už je dávno po smrti, ale jeho vědění se dochovalo v mnoha knihách, které byly přeloženy i do latiny.“

„Maur? Takže on byl…“

„Pohan, přesně tak.“ Kašpar netrpělivě mlaskl. „Zavři pusu, Étienne, než ti tam vletí ptáček jarabáček. Nikdo nemůže popřít, že pohanští lékaři patří k nejlepším na světě. Podle mého názoru jsou úplně nejlepší. Samozřejmě až na Frugarda a mě.“ Ranhojič se zasmál Étiennovu zmatenému výrazu.

„Proboha, chlapče, vidím, že máme před sebou ještě hodně práce,“ vzdychl. „Opravdu hodně.“

Kapitola 9

Uherské království, červenec 1189

Tětiva se Aveline zařezávala do prstů a paže se začínala třást rozrušením. Nakonec už napnutou šlachu neudržela, ta jí vyklouzla a bolestivě ji udeřila do předloktí. Moc nepomohl ani kožený chránič, který jí Bennet přenechal. Šíp opsal rozvláčný oblouk a zapadl do trávy daleko od cíle.

Bennet sledoval Avelinino počínání s rukama zkříženýma na prsou a podařilo se mu zachovat vážnou tvář. „To nebylo špatné, Avo, pokud bys chtěla lovit sedmikrásky!“ To už se nahlas a nakažlivě rozesmál. Aveline se k němu přidala. Vlastní smích jí zněl divně, už dávno k němu neměla důvod a odvykla jeho zvuku. Ale od té doby, co s ní Bennet začal při každé volné chvilce cvičit lukostřelbu, rašilo v její hrudi cosi jako sebedůvěra a s ní se vracel i smích. Dosavadní pokusy by na každého zkušeného lukostřelce působily žalostným dojmem, ale Ava se přesto i díky nim cítila čím dál lépe a přestávala se považovat za bezmocnou hříčku osudu. Líbila se jí představa, že pomocí luku udrží jakékoliv útočníky v uctivé vzdálenosti. A pokud to bude nutné, dokáže je na dálku zabít. Nikdo už se k ní nepřiblíží, pokud mu to sama nedovolí.

„Zkusíme to znovu!“ požádala a mnula si pálící předloktí. Předchozí pokusy zanechaly na pokožce pod chráničem modré, nažloutlé a zelené modřiny. Zpočátku se jí na prstech tvořily bolestivé puchýře, ale mezitím se z nich staly zrohovatělé mozoly. A navíc jí Bennet opatřil kožené čepičky, kterými si mohla chránit bříška prstů.