OSHO

ZÁZRAKY SE DĚJÍ

I PŘED SNÍDANÍ

Zvuk ticha, diamant v lotosu

Originally English title: BELIEVING THE IMPOSSIBLE BEFORE BREAKFAST

Copyright © 1988, 2007 Osho International Foundation, www.osho.com.

Originally English title: Om Mani Padme Hum

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

Translation © Jana Žlábková, 2010

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

Obsah této knihy je zkrácený přepis série promluv původně nazvané Om Mani Padme Hum, které Osho pronesl před živým publikem. Všechny Oshovy promluvy byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation.)

ISBN 978-80-7593-503-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-504-5 (mobi)

Úvod

Óm mani padmé húm je jedno z nejkrásnějších vyjádření nejvyššího prožitku. Znamená to „zvuk ticha, diamant v lotosu“. I ticho má svůj zvuk, svou hudbu…, ačkoli se nedá slyšet běžným sluchem ani spatřit běžným zrakem. Člověk má šest smyslů. V minulosti znal pouze pět smyslů; ten šestý byl objeven teprve nedávno. Nachází se uvnitř uší, a proto ho lidé nevnímají. Je to smysl pro rovnováhu. Když máte závrať nebo když vidíte někoho opilého, je zjevné, že došlo k narušení smyslu pro rovnováhu.

Těchto šest smyslů se využívá k vnímání vnějšího světa a stejně tak existuje i šest smyslů k vnímání vnitřního světa umožňujících ho vidět, slyšet a cítit jeho dokonalou vyváženost a krásu. Něco takového dokáže vidět jen vnitřní zrak, ne ten vnější. Vnějšími smysly se ho nedotknete, ale vnitřní smysly ho vnímají naprosto dokonale.

Óm je zvuk stavu, kdy z vašeho bytí zmizí úplně všechno – nejsou v něm myšlenky, sny, projekce, očekávání, není tam jediná vlnka. Celé jezero vědomí je klidné; je jako zrcadlo. V těchto vzácných okamžicích zaslechnete zvuk ticha. Je to ten nejcennější prožitek, protože vám ukazuje nejen kvalitu vnitřní hudby, ale i to, že vnitřní svět je plný harmonie, radosti a blaženosti. Tohle vše obsahuje hudba zvuku óm.

Nemluvte o něm. Pokud o něm mluvíte, minete jeho pravou podstatu. Musíte ho slyšet, musíte být úplně klidní a tiší a náhle je všude kolem; je to velmi lehounký tanec. Jakmile ho dokážete slyšet, začnou se vám otevírat opravdová tajemství existence. Byli jste natolik citliví, že si zasloužíte, aby vám byla odhalena všechna tajemství.

Existence čeká, až budete připraveni.

Na Východě se všechna náboženství bez jediné výjimky shodují na tom, že zvuk, jenž zaznívá na nejvyšším vrcholu ticha, je podobný zvuku óm. Slovo óm se v žádným východním jazyce nevyjadřuje pomocí písmen, protože není součástí jazyka. Píše se jako znak; tentýž symbol se používá v sanskrtu, v pálí, v prákrtu i v tibetštině – vždy je to stejný symbol, protože všichni mystici všech věků dosáhli stejného prožitku, jenž nepatří do běžného vnějšího světa; proto se nedá vyjádřit pomocí písmen. Musí mít svůj vlastní symbol, který nenáleží žádnému jazyku. Není to nic, co by bylo spojeno s myslí, ale pro váš duchovní růst to znamená velmi mnoho.

Veškerá hudba, především klasická hudba, se snaží vystihnout zvuk ticha, aby i ti, kteří dosud nevstoupili do svého nitra, mohli prožívat něco podobného. Ale podobné není stejné; je to velmi vzdálená ozvěna. I ten nejlepší hudebník musí používat zvuky… musí to být ale nějaké tóny, nemůže to být úplné ticho. Mezi tóny dává pauzy a celá skladba je střídáním zvuků a ticha. Ti, kteří nechápou, slyší zvuky; ti, kteří už pochopili, slyší ticho, slyší pauzu mezi dvěma zvuky.

Ta pravá hudba je v pauzách. Netvoří ji hudebník – hudebník tvoří zvuky a nechává pauzy jako kontrast, abyste mohli prožívat něco z toho, co se děje v mystikově vnitřním světě.

Óm patří mezi nejvyšší prožitky toho, kdo hledá pravdu. Existují případy, které jsou naprosto neuvěřitelné, ale opravdu se kdysi staly…

Když tibetský mystik Marpa zemřel, usedli kolem něj všichni jeho nejbližší žáci…, protože smrt mystika je stejně cenná jako jeho život a možná ještě cennější. Máte-li možnost být v blízkosti mystika, když umírá, prožijete spoustu věcí, protože jeho vědomí opouští tělo – a pokud jste dost bdělí a vědomí, ucítíte novou vůni, spatříte nové světlo, uslyšíte novou hudbu.

Marpa žil před svou smrtí v jednom chrámu. Když zemřel, všichni jeho žáci byli ohromně překvapeni – rozhlíželi se kolem sebe a nechápali, odkud zaznívá zvuk óm. Pak si náhle uvědomili, že nevychází z nějakého místa, ale že vychází z Marpy! Slyšeli ho, když přiložili ucho k jeho nohám, k jeho rukám a nechtěli tomu uvěřit – uvnitř jeho celého těla zněly vibrace vytvářející zvuk óm. Marpa ten zvuk slyšel po celý život od chvíle, kdy dosáhl osvícení. Neustále ten zvuk vnitřně prožíval, a proto pronikl i do jeho tělesných buněk. Všechny buňky jeho těla získaly určitou synchronnost a nacházely se na stejné vlnové délce.

Tohle se stalo mnoha dalším mystikům. Vnitřní svět začne vyzařovat především v okamžiku smrti, kdy vše vyvrcholí. Člověk je však úplně slepý a ohromně hloupý. Když lidé zjistili, že mystici dokážou slyšet vnitřní hudbu a nazývají ji óm, začali opakovat zvuk óm jako mantru v domnění, že tak onu vnitřní hudbu také uslyší.

Tím, že budete dokola opakovat óm, vnitřní hudbu neuslyšíte. Vaše mysl při opakování tohoto zvuku funguje naplno. Možná jsem první, kdo vám to říká; po staletí lidé slýchali „opakujte stále dokola zvuk óm“. Ten zážitek je ale falešný a vy budete žít v klamu a nikdy neobjevíte to, co je opravdové.

Já vám říkám, že máte být tiší a naslouchat. Jakmile se mysl zklidní a utichne, náhle si uvědomíte, že ve vašem bytí se začíná ozývat jakýsi tichý šepot, a to je óm. Pokud se ozve sám, má naprosto jinou kvalitu. Transformuje vás.

Současní fyzici tvrdí, že všechno v tomto světě vytváří elektrická energie. Podle novodobých fyziků jsou zvuky pouhé elektrické vlny. Fyzici pracují ve vnějším světě. Mystici říkají pravý opak, ale já v tom žádný rozpor nevidím. Mystik říká, že celá existence se skládá z nezvučného zvuku óm. A elektřina nebo oheň jsou vlastně jen zhuštěnou podobou tohoto zvuku.

Na Východě je to běžné: jsou tam hudebníci, kteří svou hudbou dokážou zapálit svíčku. Když hudba pronikne k nezapálené svíčce, náhle vzplane oheň. Za dávných časů to byla určitá zkouška – pokud hudebník neuměl svou hudbou stvořit světlo, oheň, plamen, byl to stále jen pouhý amatér. Nebyl uznán za mistra.

Vysvětlení fyziků a mystiků vypadají rozdílně, ale zřejmě existuje jakýsi hlubší zdroj, jenž dokáže odstranit protiklady a opozita. Nejspíše jsou to jen různé interpretace, protože mystik vychází zevnitř a fyzik se dívá na vnější svět. To, co fyzik vnímá jako elektřinu, vnímá mystik jako hudbu celé existence; oba říkají totéž různými jazyky. Ale mohu-li si vybrat, zvolil bych si mystika, protože ten to prožívá v samotném centru. Jeho prožitek se netýká pouze objektů, ale je to prožitek týkající se jeho vlastního vědomí. A vědomí je tou pravou smetanou existence.

Tato mantra obsahuje mnohá tajemství. První „bezeslovné“ slovo zní óm a poslední je húm. První je rozkvétání a poslední je semínko. Súfisté nepoužívají celé jméno Alláha – to je muslimské jméno Boha. Súfisté říkají Alláh Hú a postupně přecházejí z Alláh Hú k prostému Hú Hú. Zjistili, že zvuk hú působí přesně na zdroj života nacházející se pod pupkem. Pupkem jste byli spojeni se svým životem, se svou matkou. A pod pupkem je zdroj vašeho života.

Vyzkoušejte to: Když řeknete hú, zasáhne to místo pod pupkem. Právě to používáme tady při dynamické meditaci. Je to objev súfistů, ale dá se to dělat i tibetským způsobem. Místo hú – hú je dost ostrý zvuk – se používá jemnější zvuk znějící húm. Vzhledem k tomu, že je jemnější, trvá déle, než vaše energie procitne. Je možné, že právě jemnější zvuk lépe vyhovuje danému klimatu Tibetu. K působení na zdroj života tam není třeba používat ostrý zvuk. Ale v obtížných podmínkách arabské pouště začali súfisté používat zvuk hú…

Když jsem pracoval na dynamické meditaci, rozhodoval jsem se, mám-li použít húm, nebo hú. Zkoušel jsem obojí a zjistil jsem, že pro Indii je příhodnější zvuk hú, protože v chladnějších výšinách Tibetu je prostě jiná situace. Jim naprosto skvěle vyhovuje právě húm.

Húm je podnět k tomu, aby ve vás procitl zvuk óm.

Zasadíte-li semínko života do půdy, začne mizet a místo něj vyraší výhonky a zelené listy. Mezi dvěma zvuky – óm a húm – je mani padmé. Podle mého názoru zatím nikdo nedokázal vyjádřit nejvyšší prožitek lépe než zvuky mani padmé. Musíte si to představit. Na Východě je lotos tím nejkrásnějším a největším květem. A vložíte-li do lotosového květu za svitu vycházejícího slunce diamanty, je to nádherný zážitek… diamanty v květu lotosu.

Nejvyšší prožitek se dá velmi těžko vylíčit slovy, ale tibetští mystici se opravdu hodně snažili. Mnohé bylo řečeno, ale nejlépe to vystihují slova „diamant v lotosu“, protože je to nejúžasnější a nejkrásnější prožitek a tibetští mystici si zvolili dvě nejkrásnější věci z běžného světa. Lotos a diamant – je to obrazné vyjádření krásy, kterou vidíte ve vlastním nitru.

Mantra Óm mani padmé húm v sobě skrývá celou filozofii. Začněte posledním slovem znějícím húm a první se pak objeví samo. A je-li vaše nitro naplněno zvukem ticha, dostaví se úžasný zážitek, při němž spatříte lotos s diamantem ve svitu vycházejícího slunce. Diamant září. A lotos je velmi jemný, ženský, křehký – žádná jiná květinu se mu nemůže rovnat.

Pro mystiky má obrovský význam… určitě jste viděli sochy Buddhy sedícího na lotosu. Symbolizují, že dosáhl nejvyššího stavu; jeho vnitřní lotos rozkvetl. A nejenže rozkvetl, navíc je v něm ukryt diamant a když lotos rozvine své okvětní lístky, spatříte Koh-i-noor. Diamant má zvláštní vlastnosti, a proto byl vybrán právě on; je to symbol věčnosti. Diamant vydrží navěky a neví, co je smrt; diamant je věčný. Je to krásný a věčný prožitek.

Tibet však bohužel upadl do temnoty. Kláštery byly zavřeny a ti, kteří hledali pravdu, byli odvedeni do pracovních táborů. Jedinou zemi, v níž tyto věci fungovaly – soustředění ducha, inteligentní hledání vlastní osobitosti a jejích pokladů – zničila komunistická invaze. A svět je tak děsivý, že se proti tomu nikdo neozval. Bylo tomu právě naopak, protože Čína je velká a mocná, a tak země jako Amerika souhlasily s tím, že Tibet patří Číně. Je to naprostý nesmysl a jediným důvodem je fakt, že Čína je velmi mocná a všichni ji chtějí mít na své straně. Dokonce ani Indie neprotestovala! A přitom to byl tak nádherný experiment a Tibet neměl žádné zbraně, žádnou armádu, aby mohl bojovat; nikdy ho to ani nenapadlo. Lidé v Tibetu zajímala pouze cesta dovnitř. Nikde jinde se tolik nesoustředili na odhalení tajemství lidského bytí.

Všechny tibetské rodiny posílaly svého nejstaršího syna do nějakého kláštera, kde meditoval a vyzrával k osvícení. Pro každou rodinu byla velká pocta, když alespoň jeden její člen zasvětil vše, celých čtyřiadvacet hodin denně práci na vnitřním bytí. Ostatní členové rodiny na tom také pracovali, ale nemohli tomu věnovat veškerý čas; museli se postarat o jídlo a ošacení a střechu nad hlavou, což v Tibetu není nijak snadné. Tamní klima člověku příliš nevychází vstříc a žít v Tibetu vyžaduje obrovské úsilí. A přesto každá rodina posílala prvorozeného syna do kláštera.

Bývaly tam stovky klášterů… a tyto kláštery se nedají srovnávat s katolickými kláštery. Na celém světě nebylo nic obdobného. Soustředily se na jedno jediné: na poznání sebe sama. Po staletí vznikaly různé metody napomáhající tomu, aby váš lotos mohl rozkvést a vy jste objevili největší poklad, diamant. Tohle je pouhá symbolika, ale na zničení Tibetu by se nemělo zapomínat, především tehdy, když člověk začne být o trochu vědomější a o trochu humánnější… Je strašlivé neštěstí, že Tibet padl do rukou materialistů, kteří nevěří, že je cosi ukryto ve vašem nitru. Věří, že jste pouze hmota a vaše vědomí je pouhý vedlejší produkt hmoty. Prožitek vnitřního světa pro ně neexistuje – vše je jen logické a racionální filozofování.

Žádný komunista na světě nikdy nemeditoval, a přitom všichni popírají existenci vnitřního světa. Nikoho nenapadne, že bez existence vnitřního světa nemůže existovat vnější svět. Existují dohromady, nejsou odděleny. Vnější svět je ochranou vnitřního, protože ten je velmi jemný a citlivý. Všichni ale přijímají vnější svět a odmítají svět vnitřní – a i když je občas přijímán, stejně tento svět ovládají nečestní politici zneužívající vnitřní prožitky k ohavným cílům.

Právě nedávno jsem se dozvěděl, že Amerika cvičí své vojáky v meditaci, aby mohli bojovat, aniž by se při tom nervově zhroutili nebo zbláznili, aby nepocítili vůbec žádný strach – v zákopech pak leží tiše, klidně, vyrovnaně a soustředěně. Toho, kdo medituje, by nikdy nenapadlo, že meditace se dá využívat i při vedení válek, ale v rukou politiků zoškliví úplně všechno – dokonce i meditace. Ve vojenských táborech v Americe se dnes učí meditace, aby vojáci byli klidnější a tišší, když zabíjejí lidi.

Já je však chci varovat: zahráváte si s ohněm. Vůbec nevíte, co je meditace. Vaši vojáci budou tak klidní a vyrovnaní, že zahodí zbraně a odmítnou zabíjet. Meditující člověk nemůže zabíjet; meditující člověk nemůže být destruktivní. Proto budou Američané jednou překvapeni, že jejich vojáky už nebaví bojovat. Válka, násilí, vražda, vyvraždění milionů lidí – nic z toho není možné, pokud člověk alespoň trochu medituje. Nepozná tím jen sebe, ale zároveň pozná i toho, koho zabíjí. Je to jeho bratr, oba patří stejné oceánské existenci.

Nevědomky tak jdou po nebezpečné cestě. A to je dobře a mělo by se to podpořit. Jakmile se mezi vojáky rozšíří meditace, stanou se z nich duchovní lidé hledající svou cestu! Jsem nesmírně šťastný, že o tom Američané nemají ani tu nejmenší představu a vůbec netuší, co je meditace. Pouze někde slyšeli, že lidé jsou pak klidnější a vyrovnanější, takže by mohli bojovat beze strachu, aniž by se ohlíželi zpátky. Meditace jim dodá pocit nesmrtelnosti, protože se ničeho nebojí. Ale meditace jim dodá nejen pocit nesmrtelnosti – zároveň totiž pochopí, že všichni jsou nesmrtelní. Smrt je výmysl, tak proč zbytečně otravovat lidi? Stejně budou dál žít a vy je nemůžete zabít. Ani jaderné zbraně je nemohou zabít.

Kršna v Gítě pronáší krásnou větu: Nainam čhindanti šástrani; naham dahati pavakár. „Mne nemůže zabít žádná zbraň a žádný oheň mě nemůže spálit.“ Je pravda, že tělo bude spáleno, ale já nejsem tělo…

Meditace vám poprvé dodá pocit autentické reality.

Kdyby lidstvo bylo trochu vědomější, Tibet by byl svobodný, protože je to jediná země, jež je téměř dvě tisíciletí zasvěcena stále hlubšímu pronikání do meditace. A celý svět může učit to, co je ohromně zapotřebí. Komunistická Čína se však snaží zničit vše, co za dva tisíce let vzniklo. Všechny prostředky, meditační metody, celé duchovní klima je pošpiněno a otráveno. Tibeťané jsou prostí lidé a nedokážou se sami bránit. Nemají čím se bránit – nemají tanky ani bomby ani letadla ani armády. Jsou to nevinní lidé, kteří žili bez válek dvě tisíciletí… nikoho nikdy neobtěžovali; je to daleko od ostatního světa… dostat se tam je velký problém. Žijí na samé střeše světa. Jejich domovem jsou nejvyšší pohoří a věčný sníh. Nechte je na pokoji! Čína nic neztratí a celý svět bude mít užitek z jejich duchovních prožitků.

A svět tyto prožitky potřebuje. Svět začíná být přesycen penězi, touhou po moci a prestiži, všemi těmi vědeckými technologiemi – lidé už toho mají dost. A chtějí s tím skoncovat. Lidé ve vyspělých zemích už nemají zájem o sex, už je nezajímají drogy. Všechno se rozpadá a na vyspělé země se snáší temný mrak beznaděje – hluboké frustrace, pocitu marnosti a zlosti. Všichni budou potřebovat nové klima meditace, aby ten mrak rozehnali a vnesli do svého života znovu nový den, nové světlo, nové prožitky; aby objevili své původní bytí.

Tibet měl být ponechán jako pokusná laboratoř pro duchovní hledání. Ani jeden národ však nepozvedl svůj hlas proti ohavnému útoku na Tibet. A Čína ho nejen napadla, ale navíc ho na mapě připojila ke své zemi. Dnes patří Tibet na mapách k čínskému území. Myslíme si, že tento svět je civilizovaný, a přitom jsou v něm ničeni nevinní lidé, kteří nikomu neubližují. A s nimi je ničeno i cosi velmi důležitého pro celé lidstvo. Kdyby byli lidé opravdu civilizovaní, všechny národy by povstaly proti invazi Číny do Tibetu. Je to invaze hmoty proti vědomí; je to invaze materialismu proti duchovním výšinám.

Slovo mantra se nedá přeložit do angličtiny ani do žádného jiného západního jazyka, ale mohu vám objasnit jeho smysl, jeho význam. Mantra není něco, co jen odříkáváte. Není to prozpěvování. Mantra vám pomáhá nořit se hlouběji do vlastního bytí, tak jako kořeny pronikají hluboko do země. Čím hlouběji jsou kořeny v zemi, tím výš roste strom k nebi. Mantra je jako semínko pronikající hluboko do vašeho bytí, kde zapustí kořeny sahající ke zdrojům vašeho života a nakonec až k vesmírnému životu. Pak začnou větve s listím sahat vysoko k nebi a až nastane ta pravá chvíle a přijde jaro, vykvetou na nich tisíce květů.

Dokud strom nerozkvete, nezná pocit blaženosti. Stále cítí, že mu něco chybí. Můžete mít veškeré rozkoše, pohodlí a luxus tohoto světa, ale dokud nepoznáte sebe, dokud se nerozvine váš vnitřní lotos, bude vám stále něco chybět. Nevíte přesně, co to je, ale už ten pocit… máte pocit, že vám cosi chybí, že nejste úplní, že nejste celiství, že nejste takoví, jaké vás chce existence mít. A tento pocit všechny neustále pronásleduje. Pouze expanze vědomí vás ho může zbavit a pak už vás nebude pronásledovat a nebudete sklíčení a zoufalí.

Dokonce i lidé jako Jaspers, Kierkegaard, Heidegger, Marcel, Jean-Paul Sartre, tedy největší géniové Západu, se shodují v tom, že život je strašná nuda, že život je plný úzkosti a zoufalství, že život je pouhá náhoda, že nemá žádný smysl… hledat blaženost je naprosto zbytečné, protože nic takového neexistuje. A když se na tom shodnou tak slavní filozofové, běžné masy je prostě následují.

Vše, co říkají, je naprostý omyl, protože nikdo z nich nikdy nemeditoval, nikdo nevstoupil do vlastní subjektivity. Žijí pouze v hlavě. Nepřesunuli se do srdce, natož pak do svého bytí. Jak by se mohli rozplynout ve vesmíru?

Dokud nesplynete jako malá kapka s vesmírným oceánem, nepoznáte nic podstatného. Neobjevíte svou pravou důstojnost. Nezjistíte, že existence vás zahrnuje radostí a oslavami, jaké ani nedokážete sami přijímat; musíte se o ně podělit. Stanete se dešťovým mrakem, jenž je tak těžký, že z něj začne pršet. Člověk hlubokého vhledu, člověk intuice, člověk, jenž nalezl své bytí, se stává dešťovým mrakem. Není požehnáním jen pro sebe, ale stane se požehnáním pro celý svět.

Tibetská mantra Óm mani padmé húm je zhuštěnou podobou celého vnitřního putování. Říká, jak začít, co se stane, když se rozvije květ, a jaký bude nejvyšší prožitek při objevení vnitřních pokladů.

Východní jazyky jsou bohaté v tom, že vytvořily velmi zhuštěné výroky, které se dají dál rozvíjet v rozsáhlých textech. Mantry vznikaly proto, že nebylo žádné písmo. Lidé si museli všechno pamatovat. Pokud si mají lidé něco zapamatovat, musí to být velmi stručné a hodně zhuštěné. Jakmile se objevilo písmo, stručnost zmizela. Už se to dalo objasnit stránka po stránce. Napadlo vás někdy, že když dostanete dopis, vždycky platí, že čím je dopis delší, tím méně významný je jeho obsah? Ale když dostanete telegram… je to třeba jen osm slov, ale všechna mají hluboký smysl a význam.

Mantry jsou jakési telegramy. Dají se snadno zapamatovat a generace si je předávají bez obav, že se jejich význam nějak změní. Mantru nemusíte opakovat, musíte pochopit její smysl a nechat ho, aby se vnořil do hloubi vašeho nitra. Tiše sedíte, jste úplně klidní a nehýbete se. Pozorujete svou mysl. Objeví se pár myšlenek, ale jakmile se zklidníte, myšlenky zmizí a náhle kolem sebe uslyšíte podivné hučení.

Vy ten hučivý zvuk nevydáváte.

Je to samotné centrum existence.

Je to zvuk nebe, je to zvuk volného prostoru. Je to zvuk vesmíru, je to znamení jeho živosti. Vibruje tancem a hudbou.

Óm je ten nejúžasnější symbol na celém světě.

ÓM

Hledání zvuku ticha

Óm je zvuk stavu, kdy z vašeho bytí zmizí úplně všechno – nejsou v něm myšlenky, sny, projekce, očekávání, není tam jediná vlnka. Celé jezero vědomí je klidné; je jako zrcadlo. V těchto vzácných okamžicích zaslechnete zvuk ticha.

Nedívejte se ven – dívejte se dovnitř

Je blaženost vyjádřením vděku vůči existenci?

Je to přesně naopak. Blaženost není vyjádřením vděčnosti; je to opačně – vděčnost je vyjádřením blaženosti. Nejprve se dostaví pocit blaženosti. Nejprve dosáhnete stavu vědomí, v němž je extáze zcela přirozená, v němž se váš potenciál naplno rozvine. Všechno ve vás tančí a vy cítíte obrovský klid a hluboké ticho – ale není to hřbitovní ticho, je to nesmírně živé a naplno pulzující ticho. Celý ten prožitek je plný blaženosti. A z pocitu blaženosti, že můžete přijímat vše, co vám existence nabízí, se zrodí pocit nesmírné vděčnosti.

Podle mě je to jediná opravdová modlitba. Nepodobá se modlitbám, které odříkáváte v kostelech, v synagogách, v chrámech před kamennými sochami Boha – ty modlitby jsou plny žádostí. Žádají o něco; jinak řečeno, stěžují si na něco. Něco v životě neklape a Bůh by to měl dát do pořádku. V takových modlitbách není vděčnost; právě naopak, jsou to náznaky nevděčnosti.

Jakmile o něco žádáte, říkáte, že jste nedostali to, co si zasloužíte, že nebylo splněno to, na co máte přirozený nárok. Přenášíte odpovědnost na existenci. Místo abyste byli vděčni za to, co vám bylo dáno, projevujete nevděčnost, jež je následkem vaší nenasytné lačnosti, vašich ambicí, vaší touhy. Modlitby v takzvaných chrámech božích nejsou opravdové modlitby. Jsou plny vaší nenasytnosti, tužeb, chtíče. Opravdovou modlitbu zná jen ten, kdo medituje. Není určena nějakému bohu – jenž je pouhá hypotéza, protože o existenci jakéhokoli boha nejsou vůbec žádné důkazy. Jsou však důkazy o existenci božskosti, která je obsažena v ranních paprscích vycházejícího sluce, v hvězdné noci, v nádherném letu ptáka na obloze, v květinách, ve stromech, v oceánech.

Tento rozsáhlý vesmír sám o sobě stačí. Žádný Bůh není zapotřebí – Bůh je pouhá útěcha pro nevědomé. Meditující člověk se setkává přímo s existencí. Jeho bytí se stane prožitkem božskosti; ví, že jeho vnitřní bytí je částí věčného života. Žádná smrt není, žádná smrt nikdy nebyla. A v tomto stavu v něm všechno začne zlehounka tančit… a on pocítí hlubokou vděčnost, jež není určena nikomu konkrétnímu, ale patří celému vesmíru, hvězdám, stromům, zemi, měsíci, zvířatům, lidem… Je to neadresná vděčnost.

Dokud nepocítíte tuto neadresnou vděčnost, neznáte přesný význam modlitby. Slovo modlitba má nesprávnou konotaci; správně by mělo znít zbožnost, stejně jako měním slovo bůh na božskost.

H. G. Wells napsal jedny z nejzásadnějších dějin tohoto světa. Když dospěl až k Buddhovi, napsal o něm úžasnou větu. Říká, že Gautama Buddha nebyl ani trochu zbožný, a přesto to byl nejzbožnější člověk. Gautama Buddha nevěřil v žádného boha, ale věřil, že každý se může stát bohem. Být bohem znamená poznat celý svůj potenciál. Vaše semínko uvnitř vás, ve vašem lůně, skrývá možnost největšího rozkvětu lotosového ráje. Jakmile člověk dosáhne svého největšího projevení, nabízí se mu tolik možností stát se bohem, kolik je živých bytostí v této existenci.

Samotná představa jediného Boha tvořícího svět je diktátorská. Je to fanatická představa; je fašistická. Jeden Bůh vážně ohrožuje všechny demokratické hodnoty, a jakmile přijmeme jednoho Boha jako stvořitele veškeré existence, zbavujeme člověka jeho důstojnosti, jeho svobody. Stane se z něj pouhá loutka. Je-li Bůh stvořitel, nemůžeme mít žádnou svobodu. Jestliže existuje Bůh, jenž vládne světu, jakou můžete mít svobodu?

V Indii se říká, že bez Boha se nepohne ani drobný lísteček. Když lidé říkají takové věci, myslí si, že jsou ohromně zbožní. Ale jestli se bez boží vůle nepohne ani lístek na stromě, jakou pak můžete mít svobodu? V tom případě jsme pouhé loutky a naše provázky jsou v rukou neznámého Boha. Když chce, abychom byli nešťastní, budeme nešťastní. Chce-li, abychom byli šťastní, budeme šťastní. Nemáme žádnou důstojnost; všechno je v božích rukou a my jste pořád jen žebráci.

Lidé jako Gautama Buddha chtějí, abyste byli císaři. Vrací vám vaši důstojnost, vaši čest, vaši sebeúctu. Bůh a sebeúcta nemohou existovat dohromady. Nemohou žít společně.

Gautama Buddha neodmítal Boha proto, že byl ateista; odmítal ho, protože miloval neomezenou svobodu. Jeho odmítání mělo zcela jiný důvod. Ateisté neodmítají Boha kvůli svobodě člověka, ale jen proto, aby mohli nabádat k prostopášnostem: „Jez, pij, vesel se, protože žádný Bůh není a ty se nemáš čeho obávat. Nemusíš cítit odpovědnost vůči životu ani vůči sobě.“ Ateisté vedou lidi k nezodpovědnosti. Vedou je k pouhému živoření. Odmítají vaše vnitřní bytí, odmítají vaši pravou duchovnost.

Gautama Buddha není ateista. A určitě není ani teista – nepředkládá hypotetického boha, kterého je třeba uctívat. Právě naopak, mění celou dimenzi náboženství. Lidé, kteří hledí vzhůru k bohu na nebi, se dívají ven. Gautama Buddha tvrdí, že žádný Bůh není, a proto není třeba hledět ven – je třeba dívat se dovnitř. Díváte-li se dovnitř se zavřenýma očima a v naprostém tichu, začnete vnímat novou kvalitu ve svém životě, ve své existenci; je to kvalita, jež se dá nazvat božskostí… je to víc než jen hmota. Nekončíte u hmoty.

Hmota je sice základem života, ale není to jeho nejvyšší vrchol. Hmota jsou kořeny stromu, ale nejsou to jeho květy. A dokud nepoznáte vnitřní rozkvět vědomí, nepocítíte blaženost. Blaženost je konečný prožitek návratu domů; je to pocit vyrovnání se s existencí, uvolnění, je to pocit naprosté jednoty a harmonie.

V okamžiku, kdy tep vašeho srdce splyne s tepem existence, kdy je váš drobný tanec v souladu s úžasným tancem kolem vás, kdy se stanete součástí oslav nazývaných existence, pocítíte nesmírnou vděčnost. Nemusíte se o to snažit. Prostě zjistíte, že se z vás sama line jako vůně z květin. Je to naprosto spontánní.

Tohle je opravdová zbožnost.

Vyprávěl jsem vám úžasný příběh od Lva Tolstého. Arcibiskup ruské ortodoxní církve byl ohromně rozhořčen, když se dozvěděl, že tisíce lidí se chodí dívat na tři zcela neznámé vesničany, kteří žili na malém ostrůvku uprostřed jezera. Lidé je považovali za světce.

V křesťanství platí, že pokud vás církev neprohlásí za svatého, nemůžete být světec. Něco pitomějšího si snad ani nedokážete představit… A funguje to už po celá staletí! Anglické slovo saint, svatý, pochází ze slova sanctus, což znamená posvěcený církví. Dokud vás církev neposvětí… je to něco podobného, jako když získáte univerzitní titul!

Svatost vám nemůže nikdo dát. Nikdo nemá takovou pravomoc, aby mohl potvrdit něčí svatost. Svatost se projevuje sama o sobě. Jakmile ji spatříte, hned to víte. Jakmile ji ucítíte, hned to víte. Nepotřebuje něčí schválení.

Arcibiskup se strašlivě rozhněval: „Jak se ti tři vesničtí tupci mohli stát světci bez mého svolení, bez mého posvěcení?“ Do jeho kongregace lidé nechodili, chodili za těmi vzdálenými světci.

Nakonec se arcibiskup rozhodl, že se zajede podívat, co se vlastně děje. Nasedl do motorového člunu a vydal se k ostrůvku. Byl tak malý, že na něm rostly jen tři košaté stromy a pod nimi seděli oni tři světci.

Jak na ně arcibiskup pohlédl, bylo mu všechno jasné: „Jsou to naprosto nevzdělaní vesničané, tak kdo si vymyslel tu báchorku? Jak mohou být lidé tak důvěřiví, že uctívají tyhle chlapy?“ Když vystoupil z člunu, dotkli se všichni tři vesničané jeho nohou. Arcibiskup byl štěstím bez sebe. Řekl: „Vy jste ti tři světci, o nichž mluví celá země?“

Muži odpověděli: „To my nevíme. Lidé za námi jezdí, nemůžeme jim v tom bránit. Víme jen to, že jsme naprosto spokojeni. A také víme, že nemáme žádné touhy ani ambice. Život je obrovské požehnání a my si ho užíváme. Víc toho nevíme. Jsme jen nevzdělaní vesničané.“

Arcibiskup byl nesmírně šťastný. Řekl: „Jakou odříkáváte modlitbu?“

Tři světci se na sebe rozpačitě podívali a chvíli zaraženě mlčeli. Potom jeden řekl, že to vlastně žádná modlitba není. „Stvořili jsme si ji sami. Nevíme, jak zní modlitba uznávaná církví, ale rádi ti řekneme, jak to děláme.“

Křesťané věří v Trojici boží – Bůh je otec, syn a Duch svatý; je všechno dohromady. A ti tři vesničané řekli: „Napadlo nás, že on je tři a my jsme také tři, tak jsme si vymysleli modlitbu: ‚Ty jsi tři, my jsme tři, smiluj se nad námi!‘ Víc už toho nevíme.“

Arcibiskup se rozzlobil: „Tohle nemůže správný křesťan dělat! Jak se odvažujete říkat tak hloupou modlitbu? Já vám teď řeknu autorizovanou verzi schválenou církví.“

Ti tři muži řekli: „Budeme ti velmi vděčni, ale trochu ji zkrať, protože jsme nevzdělaní a nic dlouhého si nezapamatujeme.“

Arcibiskup řekl: „Budete si ji muset zapamatovat!“

Muži odvětili: „Zkusíme to, když na tom trváš.“

Arcibiskup odříkal celou modlitbu. Byla pořádně dlouhá, a když skončil, jeden z těch tří řekl: „Musíš ji alespoň třikrát zopakovat, protože jsme tři. Buď tak laskavý a měj s námi soucit, protože jinak si to nezapamatujeme.“

Zopakoval ji třikrát a muži tiše poslouchali a arcibiskup byl nesmírně šťastný. Pak se muži znovu dotkli jeho nohou a arcibiskup řekl: „Jste milí lidé a tu modlitbu, kterou jsem vás naučil, si dobře zapamatujte.“ A potom nasedl do svého motorového člunu.

Když byl uprostřed jezera, uviděl, jak se k člunu blíží cosi podobné mraku. Nedokázal rozpoznat, co to je. A pak mu došlo, že se k němu po hladině jezera blíží ti tři muži. A řekli mu: „Počkej! Zapomněli jsme tu modlitbu, tak nás napadlo, že bude lepší tě ještě dohonit. Slituj se nad námi a nejméně třikrát nám ji zopakuj.“

Když arcibiskup viděl, jak kráčejí po vodě, pomyslel si: „Možná jsem ty milé lidi obtěžoval úplně zbytečně.“

A pak prohlásil: „Odpusťte, že jsem vás rušil. Říkejte dál svou starou modlitbu, protože byla vyslyšena. Má modlitba dosud vyslyšena nebyla. Má modlitba je pouze intelektuální přístup k hypotetickému Bohovi. Vaše modlitba vychází přímo ze srdce. Vy ve své modlitbě o nic nežádáte, jen děkujete za to, že jste spokojeni. Nemáte vůbec nic, ale cítíte obrovské uspokojení. Jste naprosto blažení. A je pouze na vás, jakým způsobem vzdáváte dík. Nemusíte znát autorizovanou modlitbu. Právě naopak… to já jsem zoufalý. Promarnil jsem celý život čtením, učením, hromaděním vědomostí, studiem posvátných spisů. Ale neumím chodit po vodě. Vaše prostá modlitba byla vyslyšena.“

Tento krátký příběh od Lva Tolstého se mi vždycky moc líbil. Jeho smysl je nesmírně hluboký. Nemusíte věřit v Boha, abyste byli zbožní. Nejprve musíte být zbožní a potom poznáte božskost. Všechna náboženství zapřahají koně za vůz, a proto lidstvo tolik trpí – nic se nehýbe, není žádný vývoj, žádný duchovní růst.

Vaše zbožnost, vaše blaženost, vaše rozjímání, vaše prožitky vlastní niternosti, vaše subjektivita… to vše vás dovede do samého centra cyklónu a vy budete tančit modlitbu, zpívat modlitbu a nebude to jen intelektuální záležitost. Musí to spontánně vycházet z vašeho bytí.

Vyjádříte tím prostý dík. Ale nebudete děkovat konkrétnímu bohovi, protože nikdo takový není – ten dík patří celému vesmíru. Vesmír je inteligentní. Vesmír je božský.

Ptáš se: „Je blaženost vyjádřením vděčnosti vůči existenci?“ Není, je to právě naopak; vděčnost je vyjádřením blaženosti. Jak můžete být vděční, nevíte-li, co je blaženost? Za co chcete být vděční? Dejte věci do pořádku a nejdřív se zaměřujte na ony vzácné okamžiky, kdy jste v souladu s existencí. Hledejte vnitřní cestu, abyste zjistili, kdo jste. Poznání sebe sama je celé duchovno. Všechno ostatní jsou pouhé poznámky pod čarou.

Sókratés vyjádřil základ duchovna dvěma slovy: „Poznej sebe.“ V těch dvou slovech jsou obsaženy všechny posvátné spisy celého světa a všechny mystické prožitky lidí, kteří dospěli k sebepoznání. Jakmile poznáte sami sebe, poznali jste to nejcennější v existenci: své vědomí, svou blaženost. Poznali jste ten nejkrásnější a téměř neuvěřitelný prožitek – ten, o němž jsme mluvili dnes ráno: Óm mani padmé húm. Prožili jste něco, co se dá nazvat zvukem ticha, diamantem v lotosu – je to prožitek vnitřní krásy, kterou oči nevidí, je to zvuk ticha, který uši neslyší. Stačí se vydat do samého centra bytí, protože tam se to vše nachází.

Já vás vedu k tomu, abyste si nezatěžovali hlavu posvátnými spisy a nestarali se o žádné církve nebo o filozofické či teologické systémy.

Duchovno je velmi prostá a skromná záležitost.

Vydejte se dovnitř.

Poznejte sebe a buďte sami sebou.

A budete zahrnuti všemi dary, jako byste byli zasypáni tisíci růžemi. Pouze z tohoto prožitku pramení vděčnost. Dokud nepoznáte prožitky nejvyššího stavu, nepoznáte ani vděčnost.

Meditace není nic jiného než bdělá pozornost

Při bolestech hlavy objevuji svou mužskou podstatu. Když mě bolí srdce, objevuji svou ženskou podstatu. Je něco, co se dá nazvat bolestí bytí?

Nic takového jako bolest bytí není. Bytí zná pouze dokonalou jednotu a zdraví. Nezná nemoci, bolesti, nezná smrt. Dostat se mimo hlavu a srdce znamená překonat dualitu existence. Tato transcedence vás uvádí do vašeho bytí.

Bytí je stav, v němž jste se zbavili ega, jež je součástí hlavy. Zbavili jste se pocitu oddělenosti, který je velmi lstivý a náležel vašemu srdci; zbavili jste se překážek mezi sebou a celkem. Náhle skane kapka z listu lotosu do oceánu a zcela s ním splyne. Svým způsobem už vůbec nejste a svým způsobem jste úplně poprvé. Už nejste kapka, ale poprvé jste oceán, což je vaše podstata.

Slavný psycholog William James úžasně přispěl do světa duchovna, protože objevil nový způsob označení duchovního prožitku – nazval ho „oceánský prožitek“. Má naprostou pravdu. Je to prožitek expanze, při němž se veškeré hranice víc a víc a víc vzdalují. A pak nastane okamžik, kdy už žádné hranice nevidíte a stanete se oceánem. Stále jste, ale už nejste ve vězení. Stále jste, ale už nejste v kleci. Dostali jste se ven z klece, dostali jste se ven z vězení a naprosto svobodní letíte vzhůru k obloze.

Tohle si uvědomte: Volně létající pták a pták v kleci není jedno a totéž. Pták v kleci je jiný, protože ztratil svou svobodu, ztratil rozsáhlou oblohu. Ztratil radost z tančení ve větru, v dešti, v paprscích slunce. Dali jste ho sice do zlaté klece, ale připravili jste ho o důstojnost, svobodu, o radost. Udělali jste z něj pouhého vězně – vypadá stále stejně, ale už to není ten pták, jakým býval.

Člověk omezovaný hranicemi mysli a srdce a těla je uvězněný za mnoha zdmi. V jednom americkém vězení mě vsadili do cely, která měla troje dveře. Bylo to supermoderní vězení využívající nejmodernější techniku; bylo to první vězení v Americe toho druhu. Fungovalo teprve tři měsíce. Všechno bylo ovládáno elektronicky. Přes ty troje dveře se člověk v podstatě nemohl dostat. Především do nich byla zavedena elektřina – stačilo se jich dotknout a byli jste mrtví. Ty dveře byly tak vysoké, že by nepomohl ani žádný žebřík. A šly postupně za sebou… první, druhé, třetí.

Otevíraly se dálkovým ovladačem, který můj dozorce míval ve svém autě. Zmáčkl tlačítko a první dveře se otevřely. Připomínaly horu, jak byly velké a vysoké, a když je jimi projelo autem, bylo třeba počkat, až se zase zavřou. Až potom se dal použít dálkový ovladač na druhé dveře. A když se zavřely druhé dveře, použil se ovladač na ty třetí.

Když jsem do toho vězení v Portlandu prvně vstoupil, řekl jsem dozorci: „Vy to možná ani nevíte, ale vytvořili jste tu úžasný symbol.“

Zeptal se: „Symbol čeho?“

Řekl jsem: „Symbol situace, v níž se nachází člověk. Tělo je prvními dveřmi, druhými je mysl a třetími dveřmi je srdce. A až za těmi třemi dveřmi je chudák duše.“

Dozorce řekl: „To mě nikdy nenapadlo. Je to jen shoda okolností; nikdo o tom takhle nepřemýšlel, že by troje dveře… proč jsou troje? Proč nejsou čtvery?“ A pak dodal: „Já to prostě nevím. Já je nevyráběl.“

Řekl jsem mu, že ať je dělal kdokoli, podvědomě cítil jistou symetrii, vztah mezi uvězněním lidského vědomí a budováním vězení pro lidi. Jakmile se dostanete mimo tělo…, což není nijak těžké, protože tělo je krásné tím, že je stále ve spojení s přírodou. Proto z něj můžete celkem snadno vystoupit; tělo se tomu příliš nebrání. Je ochotno spolupracovat.

Tím pravým problémem je mysl, protože mysl je utvářena lidskou společností s cílem udržovat vás v postavení otroka. Tělo má svou vlastní krásu. Stále je spojeno se stromy a oceánem a horami a hvězdami. Není znečištěno společností. Není otráveno jedem církví a náboženství a kněží. Ale mysl je zcela pod vlivem vnějších podmínek, je pokřivena a přijímá názory, které jsou naprosto falešné. Vaše mysl funguje jako maska zakrývající vaši pravou tvář.

Celé umění meditace spočívá v překonání mysli a Východ této záležitosti zasvětil téměř deset tisíciletí. Veškerou svou inteligenci a génia věnoval na objevování způsobu, jak je možno překonat mysl a její vlivy. A vše, čeho bylo za těch deset tisíc let dosaženo, pak kulminovalo v tříbení metody meditace.

Stručně řečeno, meditace je pozorování mysli, sledování mysli. Pozorujete-li mysl a klidně se na ni díváte – bez posuzování, bez hodnocení, bez odsuzování, bez jakéhokoli postoje pro, či proti – prostě ji pozorujete, jako byste s ní neměli nic společného… vidíte čilý dopravní ruch probíhající v mysli. Ustupte stranou a sledujte mysl. Zázrak meditace spočívá v tom, že když ji pozorujete, pomalu mizí.

Jakmile mysl zcela zmizí, došli jste k posledním dveřím, které jsou velmi křehké – a nejsou nijak poznamenány společností. Je to vaše srdce. A srdce vás okamžitě pustí dovnitř. Nebrání vám v tom; je vždy připraveno na chvíli, kdy se objevíte, a samo vám otevře dveře k bytí. Srdce je váš přítel.

Hlava je váš nepřítel. Tělo je váš přítel, srdce je váš přítel, ale mezi nimi se tyčí nepřítel velký jako Himálaj, jako obrovský horský val. Dostanete se přes něj pomocí jednoduché metody. Gautama Buddha tuto metodu nazval vipassaná. Pataňdžali ji nazval dhjána. Ze sanskrtského slova dhjána vzniklo čínské slovo čchan a japonské slovo zen. Je to však stále stejné slovo. V angličtině neexistuje odpovídající ekvivalent ke slovům zen, dhjána a čchan. Jako náhradu používáme slovo meditace.