OSHO

CESTA KE ZKLIDNĚNÍ MYSLI

Dosažení harmonie mezi tělem a duší

Originally English title: LEARNING TO SILENCE THE MIND

Copyright©1999 OSHO International Foundation www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

Translation © Jana Žlábková, 2008

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks.)

ISBN 978-80-7593-480-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-481-9 (mobi)

1.

Co je meditace?

ŘÍKAT NĚCO O MEDITACI je z hlediska pojmů vlastně protiklad. Meditace je něco, co můžete mít, čím můžete být, ale pokud jde o její podstatu, nemůžete říct, co to je. Přesto byly činěny pokusy nějak to vyjádřit. A když z nich povstane třeba jen kusé a částečné pochopení, je to víc, než může člověk očekávat. I částečné pochopení meditace se může stát semínkem. Hodně záleží na tom, jak nasloucháte. Pokud jen posloucháte, pak vám nemůže nikdo předat ani malý úlomek, ale když nasloucháte… Snažte se pochopit, jaký je mezi tím rozdíl.

Poslouchání je mechanické. Máte uši, a proto slyšíte. Jestliže se vám zhoršuje sluch, pomůže vám mechanický zásah a zase uslyšíte. Vaše ucho je pouze určitý mechanismus na přijímání zvuků. Poslouchání není nijak složité: zvířata slyší, každý, kdo má uši, slyší – ale naslouchání je mnohem vyšší stadium.

Tohle je naslouchání: když nasloucháte, tak pouze posloucháte a neděláte nic jiného – v mysli nejsou žádné jiné myšlenky, na vnitřní obloze neplují žádné mraky – takže vše, co je řečeno, k vám dorazí přesně tak, jak je to řečeno. Vaše mysl do toho nijak nezasahuje. Není to výklad, který byste podávali vy sami, nejsou to vaše předsudky. Není to zastřené ničím, co právě v tu chvíli prochází vaším nitrem – protože to všechno jsou rušivé vlivy.

Většinou to nebývá nijak obtížné. Prostě jenom posloucháte, protože to, co slyšíte, se týká běžných věcí. Budu-li říkat něco o domě, dveřích, stromě, ptákovi, není to problém. Jsou to běžné věci, takže není třeba naslouchat. Naslouchat je zapotřebí, jestliže mluvíte o něčem, jako je meditace, což není vůbec žádný objekt. Je to subjektivní stav. A ten můžeme pouze naznačit. Musíte být velmi pozorní a vnímaví – pak je tu možnost, že k vám něco pronikne.

Když pochopíte alespoň něco, je to víc než dost, protože pochopení má vlastní způsob růstu. Dopadne-li malý kousek pochopení na to pravé místo, do srdce, začne sám od sebe růst.

Nejdřív se snažte pochopit slovo „meditace“. Není to to pravé slovo pro označení stavu, o nějž by se měl zajímat duchovně zaměřený člověk. Proto bych vám o tom chtěl ještě něco říct. V sanskrtu máme pro meditaci zvláštní slovo a to zní dhjána. V jiných jazycích neexistuje výraz, který by tomu odpovídal, takže se nedá přeložit. To slovo je nepřeložitelné už dva tisíce let, a to prostě proto, že v žádném jiném jazyce se lidé nesnažili poznat nebo prožít stav, který označuje, takže ty jazyky takové slovo nemají.

Slovo je potřebné jen tehdy, když je co říct, když je co označit. V angličtině existují tři slova: za prvé je to koncentrace. Viděl jsem spoustu knih napsaných lidmi, kteří měli dobrý úmysl, ale neměli prožitky z meditace. Pro označení dhjány používají výraz koncentrace – dhjána není koncentrace. Koncentrace znamená, že se mysl zaměřila na jeden bod. Je to stav mysli. Mysl je většinou stále v pohybu, ale pokud se pořád pohybuje, nemůžete ji využít při práci na určité věci.

Koncentrace je zapotřebí například ve vědě. Bez koncentrace nemůže věda existovat. Není nijak překvapující, že na Východě se věda nijak nerozvinula – já v tom vidím hlubší vnitřní souvislosti – protože koncentrace nemá velkou váhu. Náboženství potřebuje něco jiného než koncentraci.

Koncentrace je mysl zaměřená na jeden bod. Má svůj význam, protože vám umožní pronikat hlouběji a hlouběji do určité věci. To je způsob, jakým postupuje věda: dál a dál zkoumá objektivní svět. Člověk, jehož mysl je neustále v pohybu, nemůže být vědec.

Umění být vědcem prostě jen spočívá v tom, že takový člověk dokáže zapomenout na celý svět a soustředí veškeré vědomí na jednu věc. A když se vědomí věnuje jedné jediné věci, je to velmi podobné, jako když se spojí sluneční paprsky procházející čočkou: můžete tak rozdělat oheň. Paprsky samy o sobě k rozdělání ohně nestačí, protože jsou rozptýlené a příliš daleko od sebe. Jejich pohyb je v protikladu ke koncentraci. Koncentrace znamená, že se paprsky spojí dohromady a setkají se v jednom bodě. A když se setkají v jednom bodě, mají dost energie, aby mohly zažehnout oheň.

Vědomí má tutéž schopnost. Soustřeďte ho a dokážete proniknout hlouběji do tajemství objektů.

Připomnělo mi to jeden příběh o Thomasi Alvovi Edisonovi, jednom z nejvýznamnějších vědců Severní Ameriky. Pracoval na čemsi s takovým soustředěním, že když mu manželka přinesla snídani, všimla si, že je do toho tak zabraný, že vůbec neslyšel, že přišla. Ani se na ni nepodíval, protože neměl tušení, že tam je. Věděla, že není ta pravá chvíle, aby ho rušila. „Je jasné, že snídaně vychladne, ale určitě by se na mě moc zlobil, kdybych ho vyrušila – člověk nikdy netuší, kde právě je.“ A tak prostě jen položila snídani vedle něj, aby ji po návratu ze světa koncentrace viděl a snědl.

Co se ale stalo dál? Objevil se jeden přítel – také viděl, jak je Edison soustředěný, podíval se na snídani a řekl si: „Radši ho nechám pracovat. Sním tu snídani, než vystydne.“ Snědl snídani a Edison ani netušil, že tam jeho přítel je.

Když se Edison dostal ze zajetí koncentrace, rozhlédl se, spatřil přítele a uviděl prázdný talíř. Pak příteli řekl: „Prosím, nezlob se. Trochu ses opozdil a já už jsem snídani snědl.“ Talíř byl prázdný, tudíž bylo jasné, že to jídlo někdo snědl, a kdo jiný by ho mohl sníst? Mohl to být jedině on! Chudák přítel nevěděl, co dělat. Myslel si, že tím Edisona překvapí, ale on ho překvapil ještě víc, když řekl: „Trochu ses opozdil…“

Edisonova manželka to všechno sledovala. Vešla dovnitř a prohlásila: „On se neopozdil, to ty ses opozdil! To on snědl tvou snídani.

Já to viděla, ale bylo mi jasné, že by stejně vystydla, tak je lepší, když ji někdo sní. Ty jsi mi ale vědec! Vůbec nechápu, jak je možné, že tu svou vědu zvládáš.“ A ještě dodala: „Ty ani nevíš, kdo ti snědl snídani, a hned se omlouváš – ‚Trochu ses opozdil, promiň…‘“

Koncentrace je zároveň i zúžení vědomí. Čím je užší, tím větší má sílu. Je jako meč zatínající se do všech tajemství přírody: na nic jiného nedbáte. Ale není to duchovní stav. Mnozí lidé to chápou nesprávně – nejen na Západě, ale i na Východě. Domnívají se, že koncentrace je duchovní stav. Dodává vám obrovskou sílu, ale ta síla vychází z mysli.

Uvedu příklad. V roce 1920 podstoupil král z indického Váránasí operaci – a zpráva o té operaci obletěla celý svět. Odmítl anestetikum. Prohlásil: „Učinil jsem slib, že nikdy nepřijmu nic, co by mě uvedlo do nevědomého stavu, a proto mi nemůžete dát chloroform, ale nijak si s tím nelamte hlavu…“

Byla to větší operace, protože mu odstraňovali slepé střevo. A vyndávat někomu apendix, aniž by dostal anestetika, je dost nebezpečné. Můžete toho člověka zabít. Takovou bolest zřejmě ani nesnese, protože je opravdu strašlivá. Je třeba rozříznout mu břicho. Pokud máte odstranit slepé střevo, musíte ho vyříznout. A trvá to hodinu nebo dvě – a člověk nikdy neví, v jakém stavu apendix vlastně je.

Tohle však nebyl obyčejný člověk – jinak by mu to nedovolili – byl to král Váránasí. Řekl doktorům: „Nelamte si s tím hlavu…“ Byli tam ti nejlepší lékaři z Indie a také jeden odborník z Anglie. Všichni se společně radili a nikomu se do té operace nechtělo, ale bylo třeba ji provést. Jinak by mohl apendix způsobit tomu muži smrt. Situace byla velmi vážná a obě možnosti byly vážné: pokud se operace neprovede, mohl by zemřít. Pokud se operace provede a on nebude v bezvědomí – což se dělat nemá, žádný takový precedens neexistoval…

Ale král řekl: „Vy jste mě nepochopili. Žádný precedens ani být nemůže, protože jste dosud nikdy neoperovali takového člověka, jakého teď budete operovat. Prostě mi jen podejte mou posvátnou knihu, Šrímad Bhagavadgítu, já si ji budu číst a za pět minut se můžete pustit do práce. Jakmile se ponořím do Gíty, klidně si řežte do jakékoli části mého těla – já to nebudu vnímat, není to otázka bolesti.“

Trval na tom… A bez operace by stejně asi zemřel, a tak už vlastně nebylo co ztratit. Zřejmě mluvil pravdu – byl proslavený svou duchovní praxí. A také se to tak stalo. Pět minut si četl Gítu a pak zavřel oči. Gíta mu vypadla z rukou a lékaři se pustili do operace. Trvala hodinu a půl. Byl to velmi závažný případ. Stačilo ještě pár hodin a apendix mohl prasknout a muž by byl mrtvý. Lékaři slepé střevo odstranili a muž byl zcela při vědomí, klidný – ani nemrknul okem. Byl kdesi jinde.

Tohle byla jeho celoživotní praxe: stačilo mu pět minut si číst a vydal se na cestu. Znal Gítu doslova, mohl ji celou odříkat zpaměti. Jakmile se začal nořit do textu Gíty, doslova do něho vstoupil, byla tam jeho mysl – a úplně opustila tělo.

Zprávy o operaci se šířily světem. Byl to naprosto výjimečný případ. Ale došlo přitom k onomu častému omylu: všechny noviny psaly, že král z Váránasí je člověk skvěle ovládající meditaci. Ten člověk však skvěle ovládal koncentraci, nikoli meditaci.

On sám žil ve stejném omylu, protože si také myslel, že dosáhl stavu meditace. Tak tomu ale nebylo. Vaše mysl se prostě jen natolik soustředí na jednu věc, že všechno ostatní zmizí z jejího zorného úhlu a vy si to neuvědomujete. Není to stav uvědomění, je to stav zúženého vědomí – natolik zúženého, že vidí jen to jediné a zbytek existence naprosto zmizí.

A proto dříve, než začnu říkat, co je to meditace, je třeba, abyste pochopili, co meditace není. Za prvé: není to koncentrace.

Za druhé: není to kontemplace.

Koncentrace je jednostranné zaměření, kontemplace má širší pole. Rozjímáte o kráse… Existují tisíce věcí, které jsou krásné, můžete přecházet od jedné krásné věci ke druhé. Vnímání krásy přináší mnoho prožitků a přecházíte přitom od jednoho ke druhému. Všechny vymezuje určitá základní věc. Kontemplace je rozšířená koncentrace, která není jednostranně zaměřená, ale je omezená na jeden základ. Vy se budete pohybovat, vaše mysl se bude pohybovat, ale stále zůstanete v rámci jednoho subjektu.

Věda využívá koncentraci jako svou metodu, filozofie využívá kontemplaci jako svou metodu. Při kontemplaci také zapomínáte na všechno kromě oné základní věci. Tento základ je širší a máte větší prostor, v němž se pohybujete. V koncentraci tento prostor neexistuje. Můžete jít hlouběji a hlouběji, stále víc zužujete úhel pohledu a víc se zaměřujete na jeden bod, ale nemáte prostor, ve kterém se můžete pohybovat. Proto jsou vědci velice omezení lidé. Možná jste překvapeni, když to říkám.

Člověk by si myslel, že vědci mají otevřenou mysl. Ale není tomu tak. Pokud jde o jejich oblast, v té jsou velmi otevření, jsou ochotní vyslechnout opačné teorie s naprostou upřímností. Ale v jiných oblastech mají spoustu předsudků a jsou strnulejší než běžný obyčejný člověk, a to prostě jen proto, že se nikdy o nic jiného nezajímali a jenom přijali, v co společnost věří.

Mnozí zbožní lidé se tím vychloubají: „Koukněte, to je vážně velký vědec, získal Nobelovu cenu,“ a tohle a tamto, „a přesto chodí každý den do kostela.“ Úplně zapomínají, že ten, kdo chodí do kostela, není držitel Nobelovy ceny. Do kostela nechodí vědec, ale ten, kdo chodí do kostela, je člověk bez jeho vědecké části. A tenhle člověk je bez své vědecké části mnohem naivnější než kdokoli jiný – protože ostatní jsou otevření, přístupní, uvažují o různých věcech, porovnávají, jaké náboženství je dobré, občas čtou o jiných náboženstvích a mají do jisté míry zdravý rozum, což vědec nemá.

Chcete-li být vědec, musíte obětovat určité věci – například zdravý rozum. Zdravý rozum je běžná vlastnost, jakou mají běžní lidé. Vědec není běžný člověk, a proto nemá běžný rozum. Pomocí běžného rozumu se nedá objevit teorie relativity nebo zákon gravitace. S běžným rozumem však dokážete dělat všechno možné.

Například Albert Einstein se zabýval takovými výpočty, že jedno jediné číslo dokázalo pokrýt celou stránku – a mělo stovky nul. Byl do těch velkých čísel natolik ponořený – což nebývá běžné – že naprosto zapomínal na běžné drobnosti.

Jednou nastoupil do autobusu a podal průvodčímu drobné. Průvodčí mu vrátil nazpátek, Einstein si to přepočítal a prohlásil: „To není v pořádku, vy jste mě ošidil. Vraťte mi správně drobné.“

Průvodčí si vzal peníze, znovu je přepočítal a řekl: „Pane, vy zřejmě neumíte počítat.“

Einstein na to pak vzpomínal: „Když mi řekl ‚Pane, vy neumíte počítat‘, tak jsem prostě sebral drobné a v duchu si řekl ‚radši už budu zticha; kdyby někdo zaslechl, že neumím počítat, a ta slova pronesl průvodčí v autobuse…‘ Čím jsem se zabýval celý život? Jen čísly a čísly – o ničem jiném jsem nesnil. Nebyly v tom žádné ženy, žádní muži – pouze čísla. Sním o číslech a ten hlupák mi řekne ‚Vy neumíte počítat‘.“

Když se vrátil domů, řekl své manželce: „Přepočítej ty drobné. Kolik to je?“ Přepočítala peníze a prohlásila: „Je to v pořádku.“

Einstein vykřikl: „Proboha! To znamená, že průvodčí měl pravdu. Asi vážně neumím počítat. Zřejmě umím používat jen obrovské cifry a malá čísla mi zcela vypadla z mysli.“

Vědec musí nutně přijít o zdravý rozum. A totéž se stává filozofovi. Kontemplace má širší záběr, ale pořád je omezena na určitý subjekt. Tak například Sókratés jednou v noci o něčem přemýšlel – nikdo už neví, o čem to dumal – a stál přitom vedle stromu a byl natolik pohroužený do rozjímání, že vůbec nevnímal, že padá sníh, a ráno byl už skoro zmrzlý. Sníh mu sahal po kolena a on tam stál se zavřenýma očima. Byl téměř na pokraji smrti a začala mu mrznout krev v žilách.

Lidé ho odvedli domů, pořádně ho namasírovali, dali mu trochu alkoholu a podařilo se jim přivést ho zase k vědomí. Zeptali se: „Cos tam dělal, proč jsi stál venku na mraze?“

Řekl: „Vůbec jsem netušil, zda stojím, nebo sedím, ani kde jsem. Ta záležitost byla natolik zajímavá, že mě zcela pohltila. Nevím, kdy začalo sněžit a jak uplynula celá noc. Zemřel bych, ale vůbec jsem nebyl při smyslech, protože ta záležitost byla příliš zajímavá. Ještě jsem to nedokončil. Byla to celá teorie a vy jste mě probudili někde uprostřed. Teď nevím, zda se k té nedokončené teorii dokážu znovu vrátit.“ Je to, jako když sníte a někdo vás probudí. Myslíte, že se dokážete vrátit do snu jen tím, že znovu zavřete oči a budete se snažit usnout? Je velmi těžké vrátit se do stejného snu.

Kontemplace je určitý druh logického snění. Je to velice výjimečný jev. Ale filozofové jsou na kontemplaci závislí. Filozofie využívá koncentraci k určitým účelům, aby napomáhala kontemplaci. Jestliže drobné fragmenty určitého subjektu vyžadují větší soustředění, pak je třeba využít koncentraci. Není to problém. Filozofie je v podstatě kontemplace, ale může čas od času používat koncentraci jako pomůcku, nástroj.

V duchovní oblasti se však koncentrace využívat nedá. Duchovní sféra nepoužívá ani kontemplaci, protože se nezabývá žádným předmětem. Nezáleží na tom, zda jde o předmět z vnějšího světa, nebo o předmět v mysli – o nějakou myšlenku, teorii, filozofii – stále je to předmět.

Duchovno je v jednotě s tím, kdo se soustředí, s tím, kdo rozjímá.

Kdo to je?

Nemůžete se na to soustředit.

Kdo se na to soustředí? – jste to vy.

Nemůžete o tom rozjímat, protože kdo o tom chce rozjímat? Nemůžete se rozdělit na dvě části, abyste jednu předložili své mysli a ta druhá začala rozjímat. Své vědomí nemůžete rozdělit na dvě části. A i kdyby to snad bylo možné – nejde to, ale kvůli případným námitkám říkám, kdyby bylo možné rozdělit vědomí na dvě části – pak ta, která rozjímá o té druhé, jste vy, a ona druhá nejste vy.

Ta druhá část nejste vy.

Nebo jinak řečeno: tím předmětem nejste nikdy vy.

Vy se nemůžete zredukovat na předmět.

Je to jako zrcadlo. Zrcadlo umí odrážet vás, zrcadlo umí odrážet cokoli na tomto světě, ale dokážete si představit, že by zrcadlo odráželo samo sebe? Nemůžete ho dát před ně samé, protože jakmile byste to udělali, už proti sobě prostě nebude. Zrcadlo nemůže odrážet samo sebe a vědomí je přesně jako zrcadlo. Můžete ho využít jako koncentraci na nějaký předmět. Můžete ho využít jako kontemplaci o určité záležitosti.

Slovo „meditace“ také není to pravé slovo, ale vzhledem k tomu, že žádné jiné není, musíme ho prozatím používat, dokud nebude v angličtině přijato slovo dhjána, které přijali Číňané, Japonci – protože situace v těchto zemích byla stejná. Když před dvěma tisíciletími přišli do Číny buddhističtí mniši, pokoušeli se obtížně najít slovo, které by vystihovalo jejich slovo dhjána.

Gautama Buddha nikdy nepoužíval jako svůj jazyk sanskrt, používal stejný jazyk jako obyčejní lidé. Používal jazyk pálí. Sanskrt byl jazykem kněží, bráhmanů, a jednou ze základních součástí jeho vzpoury byl názor, že kněží by měli být svrženi z trůnu, protože nemají žádné opodstatnění. Člověk se může spojit s Existencí přímo a žádného prostředníka k tomu nepotřebuje. Prostřednictvím někoho to vlastně ani není možné.

Dá se to pochopit velmi snadno: nemůžete milovat svou přítelkyni, svého přítele prostřednictvím někoho jiného. Nemůžete nikomu říct: „Dám vám deset dolarů – a vy jděte a milujte mou ženu místo mě.“ Žádný sluha to nemůže udělat, nikdo to místo vás nemůže udělat, protože udělat to můžete jenom vy.

Lásku místo vás nemůže rozdávat nějaký sluha – to by se jinak boháči těmi nechutnými záležitostmi neotravovali. Mají spoustu sluhů, spoustu peněz, stačí jim poslat sluhu. Mohou si najít ty nejlepší sluhy, tak proč by se obtěžovali? Ale je pár věcí, které můžete udělat jen vy sami. Sluha místo vás nemůže spát, sluha místo vás nemůže jíst.

Jak může být kněz, který není nic jiného než sluha, prostředníkem mezi vámi a Existencí neboli Bohem neboli Podstatou neboli Pravdou? Jeden papež dokonce prohlásil, že je to bráno jako hřích, když se někdo snaží navázat přímé spojení s Bohem – hřích! S Bohem se musíte spojit prostřednictvím řádně zasvěceného katolického kněze a všechno by mělo procházet správnými kanály. Je tu určitá hierarchie, byrokracie. Nemůžete jen tak obejít biskupa, papeže, kněze. Kdybyste je obešli, vstoupili byste přímo do domu Boha. Ale to není povoleno, to je hřích.

Byl jsem vážně překvapený, že ten Polák papež měl tu drzost nazvat to hříchem, říct, že člověk nemá přirozené právo být ve spojení s Existencí či Pravdou, takže potřebuje odpovídajícího prostředníka. A kdo o tom příslušném prostředníkovi rozhoduje? Jsou tři stovky náboženství a všechna mají své úřady, své příslušné kanály a všechna říkají, že těch dvě stě devadesát devět ostatních náboženství jsou jen samý podvod!

Kněží však mohou existovat jen v případě, že se sami učiní naprosto nezbytnými. Pro ně je to naprostá nezbytnost, ale vám to vnucují, jako by to bylo cosi nevyhnutelného.

Když jsem se dozvěděl, že jakákoli snaha o navázání přímého spojení s Bohem je hřích, přemýšlel jsem, co vlastně dělal Mojžíš. Byl to přímý kontakt, nebyl tam žádný prostředník, nikdo jiný u toho nebyl. Nebyl žádný očitý svědek toho, jak Mojžíš potkal Boha v hořícím keři. Podle Poláka papeže to byl velký hřích.

Kdo byl Ježíšův prostředník? Nějaký prostředník byl potřeba. Ježíš se také snažil spojit se s Bohem přímo a modlil se. A neplatil nikomu, aby se modlil místo něho, modlil se sám. Nebyl biskup, ani kardinál, ani papež. Mojžíš taky nebyl biskup, ani kardinál, ani papež. Podle Poláka papeže by byli oba hříšníci.

Pravdou je, že vaším přirozeným právem je zkoumat Existenci, zkoumat život, ptát se, o čem to všechno je.

Kontemplace je teoretická, dál a dál teoretizujete… I ta vás zbavuje zdravého rozumu. Například Immanuel Kant patřil mezi největší filozofy, jaké tento svět zplodil. Po celý život žil ve městě, a to z prostého důvodu, že jeho kontemplaci narušovala jakákoli změna – nový dům, noví lidé… Všechno muselo být pořád stejné, aby mohl naprosto svobodně rozjímat.

Nikdy se neoženil. Jedna žena mu sice učinila nabídku, ale on prohlásil: „Musím o tom přemýšlet.“ Byla to možná jediná odpověď svého druhu, protože nabídky činí většinou muži. Ta žena čekala hodně dlouho, a když zjistila, že on s nabídkou nepřijde, tak ji učinila ona. A co na to řekl? – „Musím o tom přemýšlet.“ Tři roky rozjímal o všech kladných stránkách manželství, o záporných stránkách manželství a všechno to bylo vyvážené, vyrovnané a navzájem se to vyrušovalo.

A tak po třech letech šel a zaklepal na dveře domu té ženy, aby řekl: „Nedaří se mi dojít k žádnému závěru, protože obě strany jsou vyvážené, mají naprosto stejnou váhu a já nemohu udělat nic, dokud nezjistím, která z těch možností je logičtější, vědečtější a filozofičtější. Prosím, odpusťte mi to, a klidně se vdejte za někoho jiného.“

Dveře otevřel otec a Kant ho požádal, zda může mluvit s jeho dcerou. Otec řekl: „Přišel jste příliš pozdě. Vdala se a už má jedno dítě. Vy jste mi ale filozof – přišel jste se svou odpovědí o celé tři roky později!“

Kant prohlásil: „Stejně má odpověď nezněla ano, ale můžete své dceři vyřídit, že jsem se nedokázal rozhodnout. Usilovně jsem se o to snažil, ale musím jednat férově. Nemohu podvádět sám sebe tím, že budu vnímat jen příznivé stránky a těch nepříznivých si nebudu všímat. Nemohu podvádět sám sebe.“

Tenhle muž chodíval každý den přesně ve stejnou dobu přednášet na univerzitu. Lidé si zvykli při pohledu na něj řídit hodinky a hodiny. Byl na vteřinu přesný a pohyboval se jako ručičky hodin. Jeho sluha mu neříkával „Pane, snídaně je hotova“, ale „Pane, je sedm třicet“ nebo „Pane, je dvanáct třicet“. Nebylo třeba říkat, že je doba oběda; stačilo „dvanáct třicet…“, stačilo jen říct čas.

Všechno bylo přesně dané. Byl do svého filozofování tak pohroužený, že na tom byl závislý – téměř se stal sluhou svého vlastního sluhy, protože sluha každou chvíli vyhrožoval a říkal: „Já můžu odejít.“ A sluha věděl, že mu Kant nedovolí odejít. Jednou se po pár dnech takových výhrůžek stalo, že Kant prohlásil: „Dobře, tak odejdi. Myslíš si, že jsi příliš důležitý. Myslíš si, že bez tebe nemohu žít, že si nedokážu najít jiného sluhu?“

Sluha odpověděl: „Tak to zkuste.“

Ale s jinými sluhy to vážně nešlo, protože neměli tušení, že je třeba hlásit čas. Řekli: „Pane, oběd je připravený“ – což zcela stačilo, aby to Kanta vyvedlo z míry. Vyžadoval, aby ho sluha budil brzy ráno, a pokyn zněl: „I kdybych tě mlátil a říkal ‚Ihned zmiz, já chci spát!‘, tak nesmíš odejít. Kdybys mě musel praštit, klidně to udělej, ale musíš mě vytáhnout z postele. V pět znamená v pět, a pokud vylezu z postele pozdě, budeš za to odpovědný jen ty. Můžeš dělat všechno, co chceš. A já na to nemůžu nic říct, protože občas bývá zima a chce se mi ještě spát… Ale to je jen přechodná věc – ty si s tím nelam hlavu. Jen se řiď hodinami a mými pokyny a ve chvíli, kdy spím, se nestarej o to, co říkám, i kdybych volal: ‚Běž pryč! – Já vstanu.‘ Ty nesmíš odejít, musíš mě vytáhnout z postele přesně v pět hodin.“

Mockrát spolu bojovali a sluha ho mlátil a nutil ho vylézt z postele. Ale nový sluha to dělat nechtěl, nechtěl svého pána mlátit a samotný ten pokyn mu připadal absurdní. „Jestli chcete spát, spěte, jestli chcete vstávat, tak vstaňte. Já vás klidně vzbudím v pět, ale připadá mi divné, že kolem toho musí být takový boj.“ A žádný sluha to nevydržel. Kant musel zajít za svým starým sluhou a požádat ho: „Vrať se! A neumírej dříve než já, jinak spáchám sebevraždu.“ A pokaždé, když se tohle stalo, řekl si sluha o větší plat. A tak to šlo dál a dál.

Jednou, když šel Kant na univerzitu, pršelo a jedna bota mu uvízla v bahně. Nechal ji tam, protože kdyby se ji snažil vytáhnout, o pár vteřin by se zpozdil, což bylo nemyslitelné. Do třídy vstoupil s jednou botou. Studenti se na něho dívali – co se stalo? Ptali se ho: „Co se stalo?“ Kant řekl: „Jedna bota mi uvízla v bahně, ale nemohl jsem přijít pozdě: tolik lidí si podle mě řídí hodinky a hodiny. Moje bota není důležitá. Až půjdu domů, tak si ji tam vezmu, protože kdo by kradl jednu botu?“

Tihle lidé přišli o zdravý rozum. Žijí v jiném světě. A pokud jde o Kantův teoretický svět, je to vrcholný logik. V jeho logice nenajdete jediný kaz. Ale jeho život – to je naprosté šílenství. Kdosi si koupil sousední dům a Kant onemocněl, byl velmi vážně nemocný. Doktoři nemohli zjistit, v čem je problém, protože o žádnou nemoc v podstatě nešlo, ale Kant byl téměř na pokraji smrti – a nemělo to žádný zjevný důvod.

Přišel jeden z jeho přátel a řekl: „Žádný problém v tom není. Jak vidím, tak do vedlejšího domu se nastěhoval někdo nový a nechává růst keře, které zakrývají Kantovo okno. A součástí jeho přesného časového rozvrhu je, že večer stojí u okna a dívá se na západ slunce. Teď jsou keře příliš vysoké a zakrývají okno. To je příčina jeho nemoci a nic jiného v tom není: jeho časový rozvrh je narušený a tím je narušený celý jeho život.“