Copyright © 2002 by Stephen King

Original English title: EVERYTHING'S EVENTUAL

All rights reserved

Published by agreement with the author

and the author's agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © David Petrů, Linda Bartošková 2007, 2015

Cover art © Michal Kuba, 2015

Copyright © for Czech edition by Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2015

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7306-709-0 (ePub)

ISBN 978-80-7306-708-3 (mobi)

Shanu Leonardovi

OBSAH

Provedl jsem to tak, že jsem z balíčku karet vytáhl všechny piky a jednoho žolíka. Od esa po krále = 1-13. Žolík = 14. Pak jsem je zamíchal a rozdal. Pořadí karet určilo pořadí povídek, na základě jejich pozice v seznamu, který mi zaslal nakladatel. Vznikla tak velice příjemná rovnováha mezi těmi literárnějšími kousky a vyloženými drasťáky. Navíc jsem před každou povídku, nebo za ni (podle toho, co se mi zdálo vhodnější), připojil vysvětlující komentář. Příští sbírka: vybráno podle tarotů.

ÚVOD

PITEVNÍ SÁL ČTYŘI

PÁN V ČERNÉM OBLEKU

VŠE, CO MILUJEŠ, ZTRATÍ SE V DÁLI

SMRT JACKA HAMILTONA

MÍSTNOST SMRTI

SESTŘIČKY Z ELURIE

VŠECHNO JE DEFINITIVNÍ

L. T. A JEHO TEORIE DOMÁCÍCH ZVÍŘAT

SILNIČNÍ VIRUS MÍŘÍ NA SEVER

OBĚD V GOTHAM CAFÉ

TEN POCIT, CO POPSAT SE DÁ JEN TĚMI FRANCOUZSKÝMI SLOVY

1408

JÍZDA NA STŘELE

ČTVRŤÁK PRO ŠTĚSTÍ

Povídku Sestřičky z Elurie přeložila Linda Bartošková

ÚVOD

O provozování (téměř) zapomenutého umění

O své radosti ze psaní už jsem se zmiňoval nejednou a necítím potřebu vám tohle téma servírovat nanovo, rád bych se ale přiznal k něčemu jinému: jisté tak trochu ztřeštěné amatérské potěšení mi přináší i obchodní stránka toho, co dělám. Baví mě do všeho se míchat, čas od času si k oboustrannému prospěchu zalaškovat s médii a pořád vymýšlet nějaké novoty. Zkusil jsem psát televizní minisérie (Bouře století a Dům v růžích), román na pokračování (Zelená míle) a román na pokračování na internetu (The Plant). Nejde mi o vyšší příjmy a už vůbec ne o vytváření nových trhů; spíš se snažím pohlížet na psaní jako na tvorbu, umění i řemeslo z nových úhlů, celý proces tím oživit a zajistit, aby výsledné výtvory – tedy příběhy – byly co nejnápaditější.

Začal jsem na předchozím řádku psát „aby [příběhy] byly stále originální“, ale pak jsem to v zájmu upřímnosti smazal. Říkám si komu (kromě sebe samého) bych to asi tak ještě dnes mohl namluvit, že, dámy a pánové? Vždyť svou první povídku jsem prodal v jednadvaceti, v předposledním ročníku na vysoké. Teď je mi čtyřiapadesát a tím svým třináctisetgramovým organickým počítačem, který mám ve zvyku přikrývat kšiltovkou Red Sox, už jsem prohnal pěknou řádku slov. Psaní příběhů pro mě už dávno není nic nového, což ovšem vůbec neznamená, že by ztratilo své kouzlo. Kdybych si však nenašel způsob, jak je pro sebe uchovávat svěží a zajímavé, nejspíš bych se jím brzy přesytil a unavil. A to bych si opravdu nepřál, protože bych nerad podváděl lidi, kteří moje knihy čtou (tím myslím tebe, drahý Věrný čtenáři), a zrovna tak bych nerad podváděl sám sebe. Jsme v tom koneckonců společně. Ty příběhy jsou takové naše rande. Měli bychom se dobře bavit. Zatančit si spolu.

A tak vám hned jeden příběh nabídnu. Pokud jste to nevěděli, vlastníme společně s manželkou dvě rozhlasové stanice. WZON-AM, která se věnuje sportu, a WKIT-FM, zaměřenou na klasický rock (říkáme jí „Bangorské rock-rádio“). Provozovat rádio je v dnešní době pěkná fuška, zejména na takovém trhu jako v Bangoru, kde vládne přebytek stanic a nedostatek posluchačů. Máme tu současnou country, klasickou country, oldies, klasické oldies, komentátory Rushe Limbaugha, Paula Harveye a Caseyho Kasema. Stanice Steva a Tabby Kingových už pěkných pár let prodělávají – nijak hrozně, ale přece jen dost na to, aby mě to štvalo. Jsem rád úspěšný, pochopitelně, a přestože vyhráváme v Arbu (to jest v hodnocení společnosti Arbitron, která provozuje takový rádiový peoplemetr), účetnictví uzavíráme každý rok v minusu. Vysvětlili mi, že na bangorském trhu prostě nejsou dostatečně vysoké výnosy z reklamy, že koláč je tu rozkrájený na příliš mnoho dílků.

A tak jsem dostal nápad. Napíšu rozhlasovou hru, řekl jsem si, takovou, jako bývaly ty, co jsem poslouchal s dědou, když jsem dospíval (a on stárl) v Durhamu ve státě Maine. Třeba nějakou halloweenskou! Samozřejmě jsem znal onu proslulou – i když možná nechvalně – halloweenskou adaptaci Války světů, kterou Orson Welles uvedl v rozhlasovém dramatickém pořadu The Mercury Theatre. Wellese napadlo (a byl to naprosto geniální plán) připravit zmíněný klasický román H. G. Wellse o mimozemské invazi jako sérii rozhlasových zpravodajství a reportáží. A fungovalo to. Fungovalo to tak dokonale, že celé Spojené státy zachvátila panika a Welles (Orson, nikoli H. G.) se musel následující týden v Mercury Theatre veřejně omluvit. (Vsadím se, že se omlouval s úsměvem na rtech – já bych se tedy rozhodně usmíval, kdyby se mi jednou podařilo přijít se lží tak účinnou a přesvědčivou.)

Říkal jsem si, že co zabralo u Orsona Wellese, zabere i u mě. Jen místo tanečního orchestru, kterým začínala Wellesova adaptace, zahájí tu mou Ted Nugent se svou kvílivou „Cat Scratch Fever“. Pak vysílání přeruší hlasatel (dýdžej už jim snad dneska nikdo neříká), žádný herec, ale skutečně někdo z našich lidí na WKIT. „Tady je JJ West, zprávy WKIT,“ řekne. „Jsem právě v centru Bangoru, kde se na Pickering Square mačká asi tisíc občanů a všichni sledují, jak se k zemi snáší obrovský stříbrný disk... moment, když zvednu mikrofon, možná ho sami uslyšíte.“

A tím by se to celé rozjelo. Zvukové efekty by se bez problémů daly vyrobit přímo v našem produkčním studiu, role by si rozebrali herci místního ochotnického divadla, a víte, co by na tom bylo nejlepší? Co by na tom všem bylo úplně nejlepší? Výsledek bychom mohli nahrát a uvést ho současně na všech stanicích po celém kraji! Výsledný příjem, soudil jsem (a moje účetní s tím souhlasila), bychom brali jako „příjem z rozhlasového vysílání“, a ne jako „příjem z kreativního psaní“. Tím bychom zahladili schodek způsobený nízkými výnosy z reklamy a obě rozhlasové stanice by mohly končit rok v plusu!

Nápad na rozhlasovou hru byl úžasný a vyhlídka, že bych svými spisovatelskými schopnostmi pomohl k přivýdělku i našim stanicím, ještě úžasnější. A jak to nakonec dopadlo? Prostě jsem to nedokázal, tak to dopadlo. Zkoušel jsem to a zkoušel, jenže všechno, co jsem napsal, znělo příliš jako vyprávění. Žádná hra, která by se vám odvíjela bezmála před očima (kdo z vás si ještě vzpomene na rozhlasové programy jako Suspense nebo Gunsmoke, bude vědět, o čem mluvím), ale spíš něco jako namluvená knížka. Samozřejmě jsme to mohli po kraji odvysílat i tak, a určitě bychom něco vydělali, ale věděl jsem, že úspěšná hra by to nebyla. Jen bychom šidili posluchače. Byla nudná a trapná a já to neuměl spravit. Připadá mi, že psaní rozhlasových her je zapomenuté umění. Ztratili jsme schopnost vidět ušima, jako jsme to dokázali dřív. Vzpomínám si, že mi kdysi stačilo slyšet v rádiu někoho klepat klouby prstů do dutého špalíku dřeva... a jasně jsem viděl Matta Dillona, jak v zaprášených botách kráčí k baru Long Branch Saloonu.

Jenže tyhle časy jsou pryč. Nadobro.

Psaní her v shakespearovském stylu – komedií a tragédií, jejichž děj plyne v blankversu –, to je další zapomenuté umění. Na vysokoškolské inscenace Hamleta a Krále Leara se sice chodí pořád, ale řekněme si to otevřeně: jak myslíte, že by si tyhle hry vedly v televizi proti Nejslabší! Máte padáka nebo Esmeraldě, i kdyby nakrásně uhnali Brada Pitta, aby hrál Hamleta, a Jacka Nicholsona na Polonia? A přestože na takové alžbětínské výstřednosti jako Král Lear nebo Macbeth ještě pořád někdo zajde, prosté potěšení z umělecké formy je na světelné roky vzdálené schopnosti něco nového v té umělecké formě vytvořit. Čas od času se sice někdo pokusí uvést na Broadwayi nebo i jinde něco v blankversu, ale vždycky je to propadák.

Poezie naopak zapomenuté umění není. Poezii se vede lépe než kdy dřív. Pochopitelně se za tou houštinou veršů z valné části ukrývá jen obyčejná banda idiotů (jak sami sebe nazývali pravidelní přispěvatelé magazínu Mad), tedy lidé, kterým se plete okázalost s genialitou, ale našli byste i spoustu takových, kteří si právem mohou říkat umělci. Schválně se podívejte do literárních časopisů v nejbližším knihkupectví, jestli mi nevěříte. Na každých šest nanicovatých básniček, které si tam přečtete, objevíte jednu nebo dvě dobré. A to je podle mého hodně slušný poměr braku ke skutečným hodnotám.

Povídka také nepatří mezi zapomenutá umění, troufám si ale tvrdit, že je k pádu do propasti zapomnění o pěkný kus blíž než poezie. Když jsem v oné sladké minulosti, v roce 1968, prodal svou první povídku, už tehdy jsem si naříkal na stále se zmenšující trh: pulpové časopisy byly pryč, výběrové magazíny pomalu mizely, týdeníky (jako třeba The Saturday Evening Post) skomíraly. A od té doby se trh s povídkami scvrkává čím dál víc. Bůh žehnej okrajovým magazínům, v nichž mohou mladí spisovatelé dosud publikovat povídky jen za autorské výtisky, a Bůh žehnej redaktorům, kteří dosud pročítají všechen škvár, co se jim kupí na stole (obzvláště po tom antraxovém poprasku v roce 2001), a Bůh žehnej vydavatelům, kteří dosud dají čas od času zelenou nějaké antologii původních povídek – a můžete mi věřit, že by tohle žehnání rozhodně Všemohoucímu nezabralo celý den, dost možná ani celou pauzu na kafe. Deset až patnáct minut by úplně stačilo. Tak málo jich totiž je a rok co rok jeden či dva ubudou. Magazín Story, taková vůdčí hvězda pro mladé spisovatele (včetně mě, přestože jsem tam nikdy nepublikoval), bohužel zanikl. Amazing Stories i přes opakované pokusy o znovuoživení také zanikly. Zanikla řada zajímavých vědeckofantastických časopisů jako třeba Vertex a s nimi samozřejmě i časopisy hororové jako Creepy nebo Eerie. Všechna tahle skvělá periodika jsou dávno po smrti. Čas od času se někdo pokusí některý z těchto magazínů oživit; právě teď se v takové oživovací kúře potácejí Weird Tales. Většinou to končí neslavně. Jako s těmi hrami v blankversu, které se objevují a zase mizejí během jediného mžiknutí oka. Co jednou zanikne, to už nazpátek nepřivedete. Co jednou upadne v zapomnění, to většinou už v zapomnění zůstane.

Já píšu povídky dál, částečně proto, že se mi tu a tam vynoří v hlavě nějaký nápad – nádherně zhuštěný nápad, který si vyloženě říká o takové tři tisíce slov, možná devět tisíc, patnáct tisíc maximálně –, a částečně proto, že tím dokazuji, přinejmenším sám sobě, že jsem se nezaprodal, ať už si ti méně vlídní z kritiků myslí, co chtějí. Povídky jsou stále kusová práce, jakýsi ekvivalent rukodělných výrobků, které bývají k zakoupení v obchůdcích soukromých řemeslníků. Pokud vám tedy nechybí trpělivost a jste ochotní si počkat, než vám je kdesi vzadu v dílně vytvoří.

Nevidím ovšem důvod, proč by se měly povídky prodávat postaru, po vzoru našich otců, jen proto, že tak dodnes vznikají, a rovněž mi není jasné (na rozdíl od spousty staromilců v řadách kritického tisku), proč by způsob, jakým se určitý literární kus prodává, musel snižovat jeho hodnotu nebo ho nějak poskvrňovat.

Řeč je o „Jízdě na Střele“, k níž se pojí patrně nejneobvyklejší zkušenost, jakou jsem učinil na trhu, na němž nabízím své zboží, a také historka, která krásně ilustruje, co se tu vlastně snažím říct: totiž že co je jednou ztracené, to se jen těžko zachraňuje, že jakmile věci překročí určitou hranici, bývá jejich zánik nevyhnutelný, ale že nový úhel pohledu na jednu stránku tvůrčího psaní – stránku obchodní – dokáže někdy oživit i zbytek.

Na „Střele“ jsem začal pracovat poté, co jsem dokončil knihu O psaní a zároveň jsem se zotavoval po nehodě, která mě zanechala ve stavu takřka permanentního tělesného utrpení. Psaní mi dovolilo zapomenout na ty nejhorší bolesti; bylo (a nadále zůstává) tím nejúčinnějším tišícím prostředkem v mém omezeném arzenálu. Příběh, který jsem chtěl vyprávět, byl velice prostý; sotva něco víc než obyčejná duchařská historka k táboráku. Zkrátka: stopař, který se nechá svézt mrtvolou.

A zatímco jsem v nereálném světě své představivosti dával dohromady tenhle příběh, narůstala v obdobně nereálném světě obchodování po internetu ohromná bublina kolem takzvaných elektronických knih. Elektronických knih, které podle některých znamenají zánik knih v té podobě, v jaké jsme je vždycky znali, pěkně svázaných a poslepovaných, se stránkami, které otáčíte rukou (a které taky někdy vypadnou, když je lepidlo špatné nebo vazba stará). Začátkem roku 2000 se zvedla vlna zájmu kolem jistého eseje Arthura C. Clarka, publikovaného výhradně v kyberprostoru.

Ten esej byl ovšem velice kratičký (jako polibek vlastní sestře, napadlo mě, když jsem ho prvně četl). Moje povídka byla naopak po dopsání poměrně dlouhá. Jednoho dne mi na podnět Ralpha Vicinanzy zavolala Susan Moldowová, moje redaktorka ze Scribneru (jakožto fanoušek Akt X jí říkám agentka Moldowová... sami si domyslete proč), a zeptala se mě, jestli bych neměl něco, co bych rád vyzkoušel na elektronickém trhu. Poslal jsem jí „Střelu“, a pak jsme my tři – Susan, Scribner a já – společně napsali kousek vydavatelské historie. Povídku si stáhlo několik set tisíc lidí a já si přišel na takovou částku, že jsem se za ni musel stydět. (Což je pochopitelně lež jako věž, nestyděl jsem se ani trochu.) Dokonce i rozhlasová práva se vyšplhala přes sto tisíc dolarů, což je až komicky přemrštěná cena.

Že se tu vytahuju? Že se vychloubám, až se mi od huby práší? Svým způsobem ano. Ale především jsem vám chtěl říct, že mě „Jízda na Střele“ neuvěřitelně štvala. Obyčejně, když se objevím v některém z těch přepychových barů v letištních terminálech, zbytek klientely si mě nevšímá; všichni se plně věnují brebentění do telefonů nebo bůhvíjakým obchodním jednáním. Což je samozřejmě zcela v pořádku. Jen tu a tam se u mě někdo zastaví a poprosí, jestli bych se mu pro manželku nepodepsal na ubrousek. Manželka, informují mě obvykle tihle vyfiknutí elegáni s kufříkem v ruce, četla všechny moje knihy. Oni naopak nečetli žádnou. To nikdy nezapomenou dodat. Prostě moc práce. Četli Sedm zásad úspěšného člověka, četli Kam se poděl můj sýr?, četli Jábezovu modlitbu, ale to je tak všechno. Musím chvátat, musím letět, do čtyř let si nejspíš uženu infarkt a chci mít jistotu, že až mě potrefí, budu na něj čekat s životním i důchodovým pojištěním zaplaceným do posledního centu.

Poté, co „Střela“ vyšla jako elektronická kniha (s obálkou, scribnerovskou tiráží a tak dále), se tohle změnilo. V letištních barech se kolem mě najednou mačkaly hotové davy. Totéž dokonce i v baru na autobusovém nádraží v Bostonu. Na ulici se na mě lidi lepili jako klíšťata. Jistou dobu jsem den co den odmítal nějakou nabídku k účasti v té či oné televizní talk show (šetřil jsem se pro Jerryho Springera, ale ten se neozval). Dokonce jsem se dostal na obálku časopisu Time a v The New York Times obšírně rozebírali nezpochybnitelný úspěch „Jízdy na Střele“ a stejně nezpochybnitelný nezdar jejího kyber-následovníka, románu The Plant. Pro všechno na světě, vždyť já se dostal i na přední stranu Wall Street Journalu! Nechtěně se ze mě stal internetový magnát.

A co mě tedy tak štvalo? Proč mi to všechno připadalo tak zbytečné? No protože se nikdo nezajímal o tu povídku! Nikdo se na ni ani nezeptal, a přitom, abyste věděli, je to docela dobrá povídka, když už to musím říct sám. Jednoduchá, ale zábavná. Plní svůj účel. Pokud by vás (ať už ona nebo kterákoli jiná z povídek ve sbírce, která následuje) přiměla byť jen na chvíli vypnout televizi, tak budu absolutně spokojený.

Jenomže u „Střely“ se všichni ti kravaťáci vyptávali pořád jen „Jak si vede? Jak se prodává?“ Jak jsem jim měl vysvětlit, že je mi totálně ukradené, jak si ta povídka vede na trhu, že mě zajímá jen to, jak si vede v srdci čtenáře? Má u něj úspěch? Propadla? Pronikla mu až ke konečkům nervů? Přeběhl mu při jejím čtení alespoň jednou mráz po zádech, jak by to u každé strašidelné povídky mělo být? Postupně jsem si uvědomoval, že před sebou vidím další příklad tvůrčího úpadku, další krok, kterým se jedno z umění přiblížilo vlastnímu zániku. Připadá mi podivně dekadentní, když se člověk dostane na obálku významného časopisu čistě proto, že našel novou cestu na trh. A ještě podivnější pocit mám, když uvážím, že všechny ty čtenáře možná mnohem víc zaujala právě novota elektronického balení než to, co v něm vlastně najdou. Myslíte, že bych chtěl vědět, kolik z lidí, kteří si „Jízdu na Střele“ stáhli, si „Jízdu na Střele“ skutečně přečetlo? Ne, nechtěl. Obávám se, že bych byl hodně zklamaný.

Elektronické knihy možná jsou, možná nejsou vlnou budoucnosti; mně je to každopádně úplně fuk. Pro mě to byla prostě jen další cesta, jak si udržet co největší zájem o psaní příběhů. A jak je potom zprostředkovat co největšímu počtu lidí.

Tahle kniha se pravděpodobně na nějakou dobu usadí v žebříčku bestsellerů; mám v tomhle směru opravdu štěstí. Ale pokud ji tam uvidíte, zkuste si položit otázku, kolik dalších povídkových sbírek se v průběhu roku mezi bestsellery propracuje a jak dlouho budou asi vydavatelé vydávat knihy, o které čtenáři nejeví nijak zvláštní zájem. A přitom například já si jen stěží dokážu představit něco příjemnějšího, než když se za chladné noci usadím se šálkem čaje do svého oblíbeného křesla, poslouchám vítr za okny a začtu se do kvalitního příběhu, který zvládnu celý na jedno posezení.

Psaní podobných příběhů už tak příjemné není. Z téhle sbírky mě napadají jen dvě povídky – ta titulní a pak „L. T. a jeho teorie domácích zvířat“ –, jejichž napsání mě nestálo mnohem větší úsilí, než za kolik by ten relativně hubený výsledek stál. A přece si myslím, že se mi daří uchovávat tohle řemeslo pořád čerstvé, přinejmenším pro sebe – nejspíš proto, že neuplyne rok, abych alespoň jednu dvě povídky nenapsal. Ne pro peníze, ani proto, že bych je tolik miloval, spíš tak nějak z povinnosti. Protože když chcete psát povídky, musíte dělat víc než na to jen myslet. Ono to s nimi totiž není jako s ježděním na kole, ale spíš jako s cvičením v posilovně: jakmile jednou přestanete, brzy z toho vypadnete.

Mám opravdu radost, když je tu vidím takhle sebrané pohromadě. Doufám, že stejnou radost z nich budete mít i vy. Můžete mi dát vědět na www.stephenking.com a můžete pro mě (i sami pro sebe) udělat ještě něco: pokud se vám ty povídky budou líbit, kupte si nějakou další sbírku. Třeba Sam the Cat od Matthewa Klama nebo The Hotel Eden od Rona Carlsona. A to jsou jen dva z dobrých spisovatelů, kteří odvádějí dobrou práci, a přestože už teď oficiálně máme jedenadvacáté století, odvádějí ji pořád postaru, pěkně slovo za slovem. Formát, v jakém se jejich tvorba nakonec objeví, na tom nic nemění. Takže pokud máte zájem, podpořte je. Nejlepší způsob takové podpory se příliš nezměnil: čtěte jejich příběhy.

Chtěl bych poděkovat několika lidem, kteří četli ty moje: Billu Bufordovi z The New Yorkeru; Susan Moldowové ze Scribneru; Chucku Verrillovi, který v rozpětí tolika let redigoval spoustu mé práce; Ralphu Vicinanzovi, Arthuru Greeneovi, Gordonu Van Gelderovi a Edu Fermanovi z The Magazine of Fantasy and Science Fiction; Nyemu Willdenovi z Cavalieru; a zesnulému Robertu A. W. Lowndesovi, který tehdy v osmašedesátém koupil mou první povídku. A také – to především – své ženě Tabitě, která zůstává mou nejmilejší Věrnou čtenářkou. Všichni tihle lidé pracovali a pracují na tom, aby se povídka nestala zapomenutým uměním. Stejně tak já. A tím, co si kupuješ (a tím pádem ses to rozhodl podporovat) a co čteš, také ty, Věrný čtenáři. Ty ze všech nejvíc.

Stephen King

Bangor, Maine

11. prosince 2001

PITEVNÍ SÁL ČTYŘI

Je taková tma, že si nějakou dobu – sám nevím, jak dlouho – myslím, že jsem pořád ještě v bezvědomí. Pak mi pomalu začne docházet, že člověk v bezvědomí by asi neměl pocit, že se někam veze, a neslyšel by tiché, rytmické skřípání, jaké může vydávat jedině vrzající kolečko. Cítím, že se mě něco dotýká, po celém těle od temene hlavy až po paty. Čichám nějakou gumu nebo vinyl. Takže žádné bezvědomí, a navíc je v těch počitcích cosi příliš... příliš racionálního, aby mohlo jít o sen.

Tak co to tedy je?

Kdo jsem?

A co se to se mnou děje?

Protivné rytmické vrzání kolečka umlkne a já se zastavím. Ta gumová věc, která mě obklopuje, krátce zašustí.

Hlas: „Na kolikátku říkali?“

Pauza.

Druhý hlas: „Myslím, že na čtyrku. Jo, na čtyrku.“

Znovu se rozjedeme, ale o něco pomaleji. Slyším teď tiché šoupání nohou, nejspíš v botách s měkkou podrážkou, možná v teniskách. Majitelé hlasů jsou zároveň majiteli bot. Znovu mě zastaví. Ozve se rána a po ní tiché zasyčení. Pravděpodobně otevřeli dveře s pneumatickými závěsy.

Co se to tu děje? vykřiknu, jenže ten výkřik zazní jen v mojí hlavě. Rty se ani nepohnou. Cítím je – cítím i jazyk, který mi leží v ústech jako omráčený krtek –, ale nemůžu s nimi hýbat.

Znovu se rozjedu. Na čem to vůbec ležím? Nějaká postel na kolečkách? Přesně tak. Pojízdné lůžko. Už jsem s nimi měl tu čest, kdysi dávno, během toho ne zrovna vydařeného asijského dobrodružství Lyndona Johnsona. Dojde mi, že jsem v nemocnici, že mě potkalo něco hodně ošklivého, něco jako ten výbuch, který mě před třiadvaceti lety málem vykastroval, a že mě budou operovat. Tím by se spousta věcí poměrně rozumně vysvětlila – až na to, že mě nic nebolí. Nebýt té drobné maličkosti, že jsem k smrti vyděšený, cítil bych se docela v pořádku. A pokud mě skutečně vezou na operační sál, proč nic nevidím? A proč nemůžu mluvit?

Třetí hlas: „Sem, hoši.“

Pojízdné lůžko nabere trhnutím nový směr a mně hlavou zaduní otázka Do jakého průšvihu jsem se to proboha dostal?

Nemohlo by to tak trochu souviset s tím, kdo jsi? zeptám se sám sebe a hned si uvědomím, že přinejmenším na tohle už si odpovědět dokážu. Jsem Howard Cottrell. Jsem burzovní makléř, některým kolegům známý jako Howard Dobyvatel.

Druhý hlas (přímo nad mou hlavou): „Dneska vám to sekne, doktorko.“

Čtvrtý hlas (ženský a odměřený): „Tvoje poklona vždycky potěší, Zrzku. Můžete sebou trochu hodit? Potřebuju být do sedmi doma. Ta slečna, co mi hlídá děti, musí dneska na večeři s rodiči, chudinka.“

Do sedmi, do sedmi. Takže je pořád odpoledne, možná časně zvečera, a přitom je tu taková tma, tma jako v pytli, tma jako v prdeli, tma jako o perské půlnoci, tak co se to tu děje? Kde jsem byl? Co jsem dělal? Jak to, že jsem neobskakoval telefony?

Protože je sobota, zamumlá jakýsi hlas kdesi hluboko uvnitř. Byl jsi... byl jsi...

Zvuk: PONK! Zvuk, který zbožňuju. Zvuk, pro který víceméně žiju. Zvuk... ale čeho? Golfové hole, pochopitelně. Golfové hole, když odpálí míček z podstavku. Stojím a dívám se, jak stoupá k obloze...

Najednou mě popadnou, za ramena a za kotníky, a zvednou. Příšerně se leknu a pokusím se vykřiknout. Nevyjde ze mě ani hláska... nebo možná vyjde, takové tichounké zaskřípání, ještě tišší, než bylo skřípání toho kolečka pode mnou. A možná ani to. Možná se mi to jen zdálo.

Zůstávám obalený černotou, ale cítím, jak mnou smýkli vzduchem – Proboha, hlavně mě neupusťte, jsem chabrus na záda! snažím se zavolat, ale opět se nepohnou ani rty, ani čelisti; jazyk se mi dál válí v puse, krtek možná nejen omráčený, ale rovnou mrtvý, a hlavou mi bleskne děsivé pomyšlení, při němž můj dosavadní strach poskočí o stupínek blíž k panice: co když mě položí špatně a jazyk mi sklouzne dozadu do průdušnice? Nebudu moct dýchat! Přesně tak to vypadá, když člověk „spolkne svůj vlastní jazyk“, ne?

Druhý hlas (Zrzek): „Bude se vám líbit, doktorko, vypadá jako Michael Bolton.“

Doktorka: „A to je kdo?“

Třetí hlas – nejspíš nějaký mladík, sotva něco po dvacítce: „Přece ten bílej soulovej zpěvák, co si hraje na černocha. Ale neřek bych, že tohle je on.“

Nato se ozve smích, k němuž se (trochu nejistě) přidá i ženský hlas, a zatímco mě pokládají na jakýsi polstrovaný stůl, Zrzek prohodí další fórek – zdá se, že jich má v rukávu slušnou zásobu. Tuhle šprýmovnou poznámku ovšem přeslechnu v návalu nečekané hrůzy. Když mi jazyk ucpe průdušnici, nebudu moct dýchat, ano, přesně tohle mi před chvilkou blesklo hlavou, jenomže co když nedýchám už teď?

Co když jsem mrtvý? Co když takhle vypadá smrt?

Všechno to sedí. Všechno to s příšernou profylaktickou přesností sedí. Ta tma. Ten pach gumy. Dnes možná jsem Howard Dobyvatel, burzovní makléř extraordinaire, postrach Obecního golfového klubu města Derry, pravidelný a častý host podniku, jemuž se na golfových hřištích po celém světě přezdívá „devatenáctá jamka“, nicméně v jednasedmdesátém jsem dělal zdravotníka v deltě Mekongu, obyčejný vyděšený kluk, kterému se v noci zdávalo o jeho psovi a budil se celý ubrečený, a najednou je mi jasné, co ta tma a ten pach znamenají.

Kristova noho, já jsem v pytli na mrtvoly.

První hlas: „Podškrábnete mi to, doktorko? A pořádně přitlačte – jsou pod tím dvě kopie.“

Vrzání pera po papíře. Zkouším si představit majitele prvního hlasu, jak doktorce přidržuje psací podložku s přicvaknutými papíry.

Panebože, ať nejsem mrtvý! snažím se vykřiknout. Ani hláska.

Přece ale dýchám... nebo ne? Tedy, ne že bych to přímo cítil, ale plíce se zdají v pořádku, nijak mě v nich nepíchá ani nebolí z nedostatku vzduchu, jako když plavete moc daleko pod vodou, tak přece musejí být v pořádku, ne?

Až na to, že jestli jsi mrtvý, zamumlá ten hlas z hlubin, tak není důvod, proč by bolely z nedostatku vzduchu, nebo je? Není – protože mrtvé plíce dýchat nepotřebují. Mrtvé plíce se s tím tak nějak... dokážou srovnat.

Zrzek: „Co podnikáte v sobotu večer, doktorko?“

Ale jestli jsem mrtvý, jak to, že vnímám? Jak to, že cítím ten pytel, co v něm jsem? Jak to, že slyším ty hlasy, doktorku, jak právě teď říká, že v sobotu se chystá koupat psa, který se shodou okolností taky jmenuje Zrzek, jaká náhoda, že, a teď všechny, jak se tomu smějí. Jestli jsem mrtvý, proč není buď úplně po mně nebo proč aspoň nevidím to bílé světlo, jak o něm každou chvíli vykládají v talk show Oprah Winfreyové?

Ozve se zvuk, jako když se něco trhá, a najednou vidím bílé světlo; oslepí mě jako slunce, když se za zimního dne prodere oponou mraků. Pokusím se před ním přimhouřit oči, ale nic se nestane. Víčka jsou jako zaseknuté rolety.

Skloní se nade mě tvář a zastíní část toho jasu, který nevychází z žádné oslnivé astrální pláně, ale z řady stropních zářivek. Tvář patří mladému, konvenčně pohlednému muži kolem pětadvaceti; vypadá jako jeden z těch plážových svalovců z Pobřežní hlídky nebo Melrose Place. Jen asi drobet chytřejší. Pod nedbale nasazenou, chirurgicky zelenou čapkou vykukují husté tmavočerné vlasy. Kromě čapky má i plášť. Oči kobaltově modré, takové, za jaké by holky údajně položily život. Tváře mu pod očima zdobí obloučky nezřetelných pih.

„No to mě podrž,“ vydechne. Je to ten třetí hlas. „Vážně vypadá jako Michael Bolton! Možná má trochu větší chlebárnu...“ Skloní se blíž. Jedna z plochých tkaniček u krku jeho zeleného pláště mě zašimrá na čele. „... ale jinak jo. Celej on. Tak co, Michaeli, broukneš nám něco?“

Pomoc! snažím se brouknout, ale nic, můžu mu nanejvýš upírat ztuhlý mrtvolný pohled do těch tmavě modrých očí; a hloubat nad tím, jestli opravdu jsem po smrti, jestli to takhle prostě chodí, jestli si tohle absolvuje každý, když se mu zastaví pumpa. Pokud jsem totiž pořád naživu, jak si mohl nevšimnout, že se mi zúžily zorničky, když do nich dopadlo to světlo? Jenže odpověď na tuhle otázku znám... nebo si to aspoň myslím. Zkrátka se nezúžily. Proto je mi ta ostrá záře tak nepříjemná.

Tkanička mě šimrá na čele jako peříčko.

Pomoc! ječím na toho plážového hezouna, který je tu patrně jako praktikant nebo možná právě vyšel z medicíny. Prosím, pomozte mi!

Rty se mi ani nezachvějí.

Obličej se odtáhne, tkanička mě přestane šimrat a do zatuhlých očí a jimi až do mozku mě opět naplno zasáhne to bílé světlo. Je to příšerný pocit, jako kdyby mě znásilňovali. Napadne mě, že jestli do toho světla budu muset zírat delší dobu, tak z toho oslepnu, a patrně se mi tím dost uleví.

PONK! Zvuk golfové hole při odpalu, tentokrát ale trochu falešný, a taky v rukou cítím, že to nebylo ono. Míček letí vzhůru... ale stáčí se... stáčí se stranou... stáčí se do...

Sakra.

Do vysoké trávy.

Teď se do mého zorného pole skloní další obličej. Zdola ho rámuje bílý plášť místo zeleného, shora hustá neupravená zrzavá kštice. Na první pohled IQ prodavače v zastavárně. To může být jedině Zrzek. Tvář mu zdobí široký přihlouplý úsměv, takový, co mu já říkám středoškolský, úsměv mladíka, k němuž by se hodilo, aby měl na jednom ochablém bicepsu vytetováno PODPRSENKY STRHÁVÁM NA POČKÁNÍ.

„Michaeli!“ zaječí na mě. „Kurňa, vypadáš dobře, chlape! Je to pro nás čest! Zazpívej nám, kámo! Zazpívej, ty chcíplotino!“

Kdesi za mnou promluví doktorka, chladně, už se ani nesnaží předstírat, že ji tohle šaškování baví. „Nech toho, Zrzku.“ A pak trochu jiným směrem: „Jak k tomu došlo, Miku?“

Mikovi patří ten první hlas – je to Zrzkův parťák. Jako by se trochu styděl, že pracuje s člověkem, který ze sebe v jednom kuse dělá kašpara jako malý kluk. „Našli ho na čtrnáctý jamce v Obecním golfovým klubu. Vlastně v trávě kus vedle hřiště. Kdyby kvůli němu ta čtveřice, co hrála za ním, nemusela přerušit hru a kdyby potom nezahlídli, jak mu z tý vysoký trávy trčí noha, už by si na něm teď pochutnávali mravenci.“

Znovu v hlavě zaslechnu ten zvuk – PONK! –, jenže tentokrát po něm slyším ještě něco, něco zdaleka ne tak příjemného: šelestění trávy, kterou rozhrnuju holí. A muselo se mi to stát zrovna na čtrnáctce, kde prý roste škumpa. Škumpa a...

Zrzek na mě dál zírá, tupě a dychtivě. Nezajímá ho však smrt; zajímá ho moje podobnost s Michaelem Boltonem. Ano, samozřejmě, že o ní vím, nejednou jsem se snížil k tomu, že jsem jí využil při jednání s určitými klientkami. Ale jinak kvapem zastarává. A za těchto okolností...

„Koho k tomu přivolali?“ zajímá se doktorka. „Nebyl to Kazalian?“

„Ne,“ odvětí Mike a na okamžik na mě pohlédne. Je dobře o deset let starší než Zrzek. Černé vlasy se stopami šedin. Brýle. Jak to, že nikdo z nich nevidí, že nejsem mrtvý? „Mezi těma čtyřma, co ho našli, byl totiž lékař. Je tady na první stránce podepsanej... vidíte?“

Šustění papíru, pak: „A jéžiš, Jennings. Toho znám. Ten dělal zdravotní prohlídku už Noemovi, když přistál s archou na Araratu.“

Zrzek se netváří, že by ten vtip pochopil, ale stejně mi vyprskne smíchy do tváře. Dech mu páchne po cibuli, patrně ještě od oběda, a jestli cítím cibuli, musím přece dýchat. Prostě musím, nebo ne? Kdybych jen –

Než tu myšlenku dotáhnu do konce, skloní se nade mnou Zrzek ještě níž a mnou projede záblesk naděje. Něčeho si všiml! Něčeho si všiml a chce mi dát dýchání z úst do úst! Bůh ti žehnej, Zrzku! Bůh žehnej tobě i těm cibulím, co ti po nich smrdí z huby!

Jenže jeho připitomělý úsměv se ani trochu nezmění, a místo aby se mi přisál ke rtům, zasune mi dlaň pod bradu. Palec mi zaboří do jedné tváře, ostatní prsty do druhé.

„Je naživu!“ zahaleká. „Je naživu a teď zazpívá pro fun klub Michaela Boltona na pitevním sále čtyři.“

Zaryje prsty hlouběji – bolí to, ale jaksi vzdáleně, podobně, jako když se vám rána probouzí z umrtvení novokainem – a začne mi hýbat čelistí nahoru a dolů, až mi cvakají zuby. „If šíííz béééd, hýý káánt sííí it,“ spustí příšerným, atonálním hlasem, ze kterého by takovému Percymu Sledgeovi nejspíš explodovala hlava. „Šíí ken dúú nou rrróóóóóng...“ Ústa se mi otvírají a zavírají pod bezohlednou taktovkou jeho ruky; jazyk se mi pohupuje sem a tam jako zdechlina psa na neklidné vodní hladině.

„Přestaň!“ okřikne ho doktorka. Zdá se, že je upřímně šokovaná. Zrzek, který to patrně vycítil, nepřestane, ale vesele pokračuje dál. Jeho prsty mi probodávají tváře. Mé nehybné oči slepě zírají vzhůru.

„Téérn hiz bek on hiz best fréénd if šíí put him d–“

A najednou je tu, žena v zeleném plášti, s lékařskou čapkou uvázanou pod krkem a zavěšenou na zádech, jako nosí kovboj Cisco Kid svoje sombrero, krátké hnědé vlasy sčesané dozadu, hezká, ale taková upjatá – možná spíš pohledná než krásná. Popadne Zrzka rukou s nakrátko ostříhanými nehty a odtáhne ho ode mě.

„Hele!“ ohradí se rozhořčeně Zrzek. „Nešahejte na mě!“

„Tak ty nesahej na něj,“ usadí ho a z hlasu jí zřetelně zní vztek. „Už mám těch tvých pitomostí až po krk, Zrzku, a jestli začneš ještě jednou, budu si na tebe stěžovat.“

„No tak, uklidněte se všichni,“ vloží se mezi ně náš fešák z Pobřežní hlídky – doktorčin asistent. Zjevně je dost vyplašený, jako kdyby se bál, aby se tu Zrzek s jeho šéfkou do sebe nakonec nepustili. „Zapomeneme na to, ano?“

„Proč mě tak buzeruje?“ opáčí Zrzek. Snaží se mluvit rozhořčeně, ve skutečnosti ale spíš jen kňourá. Pak, trochu jiným směrem: „Proč mě musíte tak buzerovat? Máte dneska krámy, co?“

Doktorka, znechuceně: „Odveďte si ho.“

Mike: „Pojď, Zrzku. Stejně se musíme jít zapsat.“

Zrzek: „Jo. A nadejchat se čerstvýho vzduchu.“

Já, který to všechno poslouchám jako z rádia.

Dvojí kroky odvržou ke dveřím. Zrzek, teď celý nevrlý a uražený, se jí zeptá, proč při těchhle náladách nenosí připnutou nějakou placku nebo něco, z čeho by to lidi poznali. Vrzání měkkých podrážek na dlaždičkách najednou přejde v šustění vysoké trávy, kterou rozhrnuju holí, abych našel ten pitomý míček, kde může být, neletěl přece nijak daleko, určitě ne, tak kde sakra je, do háje, nenávidím čtrnáctku, prý tady roste škumpa, a navíc by v tomhle hustém podrostu klidně mohli být –

A pak mě něco kouslo, ne? Ano, jsem si téměř jistý. Do levého lýtka, těsně nad okraj bílé atletické ponožky. Do ruda rozžhavená jehla bolesti, nejprve soustředěná do jediného místa, pak se začala šířit dál...

... potom tma. A nakonec pojízdné lůžko a já pevně zazipovaný do pytle na mrtvoly a nade mnou hlasy Mika („Na kolikátku říkali?“) a Zrzka („Myslím, že na čtyrku. Jo, na čtyrku.“).

Jsem přesvědčený, že to byl had, ale to možná jen proto, že když jsem hledal ten míček, zrovna jsem na ně myslel. Klidně to mohl být nějaký hmyz, vzpomínám si jen na ten jediný zášleh bolesti, a vůbec, co na tom záleží? Hlavní teď je, že jsem naživu a oni o tom nevědí. Je to k nevíře, ale vážně nevědí. Pochopitelně jsem měl smůlu – znám doktora Jenningse, vzpomínám si, že jsem s ním prohodil pár slov, když jsem je při hře míjel u jedenácté jamky. Fajn chlap, jen krapet povrchní a taky v letech. Tak tenhle dědula mě prohlásil za mrtvého. A pak mě prohlásil za mrtvého i Zrzek, připitomělé zelené oči a kukuč jako z pasťáku. Zatímco doktorka, slečna Cisco Kid, se na mě ještě ani nepodívala, tedy rozhodně ne pořádně. Kdyby to udělala, možná –

„Jak já toho pošuka nesnáším,“ řekne, jakmile se zavřou dveře. Zůstali jsme tu jen my tři, přestože slečna Cisco Kid si pochopitelně myslí, že tu zůstali jen oni dva. „Proč musejí pošukové vždycky vyjít na mě, Pete?“

„To nevím,“ odpoví pan Melrose Place, „ale Zrzek je zvláštní případ, dokonce i v análech těch nejvěhlasnějších pošuků světa. Chodící klinická smrt.“

Doktorka se zasměje a cosi zachrastí. Pak následuje zvuk, který mě opět příšerně vyděsí: cinknutí nějakého ocelového nástroje. Oba teď stojí nalevo ode mě, a přestože na ně nevidím, dobře vím, k čemu se právě chystají: k pitvě. Chystají se mě vykuchat. Chystají se vytáhnout Howardu Cottrellovi srdce, aby zjistili, jestli mu praskl píst, nebo se zlomilo táhlo.

Noha! zaječím v duchu. Podívejte se mi na levou nohu! Tam je hlavní problém, ne v srdci!

Oči si nakonec přece jen trochu přivykly. Úplně v horní části zorného pole rozeznávám jakési rameno z nerezové oceli. Připomíná to nějaké zařízení ze zubařské ordinace, až na to, že na konci ramena není vrtačka. Je tam pila. Z těch nejtemnějších hlubin paměti, v nichž mozek uchovává prkotiny, které využijete, jen když se náhodou v televizi účastníte Riskuj!, dokonce vydoluju i její jméno. Je to Gigliho pilka. Používá se k odříznutí vršku lebky. Což se pochopitelně dá udělat teprve poté, co vám z obličeje jako dětskou halloweenskou masku stáhnou kůži i s vlasy.

Pak vám vytáhnou mozek.

Klink. Klink. Klank. Ticho. A pak KLANK! tak hlasité, až bych snad až nadskočil, kdybych toho byl schopný.

„Chceš si zkusit perikardiální řez?“ zeptá se doktorka.

Pete, opatrně: „A můžu?“

Doktorka Cisco Kid, potěšeně jako člověk, který někomu právě prokazuje laskavost a zároveň na něj přesouvá odpovědnost: „Ano, samozřejmě.“

„Tak dobře. Budete mi asistovat?“

„Vždy k službám,“ zasměje se ona a svá slova podtrhne výrazným šmik-šmik. Nůžky stříhající naprázdno ve vzduchu.

Panika se mi teď třepotá v lebce a buší o stěny jako hejno špačků zavřených na půdě. Vietnam už mám sice pěkných pár let za sebou, ale byl jsem tam svědkem hned několika pitev v polních podmínkách – vždycky se říkalo, že se jde „s nebožtíkem pod stan“ –, takže vím, co se Cisco Kid se svým věrným druhem Panchou chystají udělat. Ty nůžky mají dlouhé, ostré čepele, hodně ostré čepele, a velké otvory pro prsty. Přesto musí mít člověk pořádnou sílu, aby s nimi mohl pracovat. Spodní čepel zajede do břicha jako do másla. Potom šmik, vzhůru přes pletenec nervů na solaru plexu a do ochablé vrstvy svalů a šlach nad nimi. Pak do hrudní kosti. Když se čepele setkají tentokrát, stane se tak s těžkým zapraštěním, jak se kost rozpůlí a hrudní koš se rozskočí jako dva sudy, až dosud svázané provazem. A nůžky, které jako by z oka vypadly nůžkám na drůbež, jaké používají řezníci v supermarketech, postupují stále výš a výš – šmik-KŘUP, šmik-KŘUP, šmik-KŘUP, štípou kost a stříhají svaly, obnažují plíce, míří k průdušnici a porcují Howarda Dobyvatele jako krocana na Den díkůvzdání.

Vysoké, vtíravé bzučení – tohle skoro zní jako zubařská vrtačka.

Pete: „Můžu –“

Doktorka Cisco Kid, takovým až mateřským tónem: „Ne. Tímhle.“ Šmik-šmik. Předvádí mu jak na to.

„Proč?“

„Protože to tak chci,“ odvětí ona, už ne tak mateřsky. „Až si to budeš řídit sám, Peťulko, dělej si, co chceš. Ale na pitevně Katie Arlenové se vždycky začíná perikardiálními nůžkami.“

Pitevna. Vida. Je to venku. Rád bych, aby mi po celém těle naskočila husí kůže, ale pochopitelně se nic nestane.

„Pamatuj si,“ řekne doktorka Arlenová (teď už mu v podstatě dělá přednášku), „používat dojičku se naučí každý ňouma... ale podojit vlastníma rukama je vždycky lepší.“ Jako bych jí v hlase zaslechl náznak dvojsmyslnosti. „Jasné?“

„Jasné,“ přisvědčí on.

Vážně to chtějí udělat. Musím ze sebe vydolovat nějaký zvuk nebo se nějak pohnout, jinak to vážně udělají. Až do mě zapíchnou nůžky a z těla vytryskne krev, nepochybně poznají, že něco není v pořádku, jenže to už bude s největší pravděpodobností příliš pozdě; jakmile zazní tohle první šmik-KŘUP, budu mít žebra rozvalená na nadloktích a srdce, celé lesklé krví, bude horečnatým rytmem dotepávat pod zářivkami –

Soustředím všechnu energii do hrudníku. Zatlačím, nebo se o to aspoň pokusím... a něco se stane.

Zvuk!

Vydal jsem zvuk!

Víceméně se ozval jen uvnitř v puse, ale slyším ho a cítím i v nose – takové tiché zabručení.

Soustředím se, seberu každičký kousek síly a podaří se mi to znovu, navíc je zabručení tentokrát o něco hlasitější, uniká mi nozdrami jako cigaretový kouř: Nnnnnnn– Připomene mi to jeden televizní seriál od Alfreda Hitchcocka, který jsem kdysi dávno sledoval. V jednom díle zůstal Joseph Cotten ochromen po bouračce a nakonec se mu podařilo dát najevo, že je pořád naživu, tím, že uronil jednu jedinou slzu.

A kdyby nikomu jinému, alespoň sám sobě jsem tímhle nepatrným komářím pištěním dokázal, že pořád žiju, že nejsem jen duše setrvávající uvnitř hmotné schránky svého mrtvého těla.

Když se soustředím, dokážu vnímat, jak mi nosem proudí vzduch do hrdla a pak do plic, kde nahrazuje vzduch už spotřebovaný a čeká, až ho znovu pošlu ven, což mě stojí větší námahu, než jakou jsem poznal za celá léta dřiny u Laneovy stavební společnosti, pro kterou jsem jako mladík pracoval, větší námahu, než jakou jsem poznal za celý život, protože teď o ten život bojuju, a oni mě musejí zaslechnout, pro Krista Ježíše, přece musejí.

Nnnnnnnn–

„Co bys říkal na nějakou muziku?“ nadhodí doktorka. „Mám tu Martyho Stuarta, Tonyho Bennetta –“

On zoufale zasténá. Skoro je neposlouchám, takže mi v první chvíli nedojde, co pro mě její slova znamenají... a možná je to pro mě lepší.

„No dobře,“ zasměje se ona. „Taky tu mám Rolling Stones.“

„Vy?“

„Já. Nejsem zas tak předpotopní, jak vypadám, Pete.“

„Nemyslel jsem to...“ začne rozpačitě koktat.

Poslouchejte mě! ječím v duchu a zatuhlýma očima dál zírám do ledově bílého světla. Přestaňte štěbetat jako straky a poslouchejte mě!

Cítím, jak mi hrdlem protéká další doušek vzduchu a napadne mě, že ať už mě potkalo cokoli, možná to začíná odeznívat... ale to je jen kratičký záblesk na obrazovce mých myšlenek. Možná to skutečně odeznívá, jenže úplné uzdravení pro mě už za chvíli může být jenom sen. Soustředím veškerou energii na to, aby mě zaslechli, a tentokrát se to povede, vím to.

„Takže Stouny,“ řekne ona. „Leda by sis přál, abych na počest tvého prvního perikardu skočila někam pro Michaela Boltona.“

„Prosím, jen to ne!“ zaúpí on a oba se rozesmějí.

Znovu se ve mně začíná sbírat to bručení, a tentokrát je hlasitější. Sice ne tak hlasité, jak jsem doufal, ale i tak by to mělo stačit. Určitě bude. Zaslechnou mě, musejí.

Pak, zrovna když ten brum začínám tlačit nosem ven jako nějakou rychle tuhnoucí kapalinu, rozlehne se místností zavřeštění přebuzené kytary a ode zdí se začne odrážet hlas Micka Jaggera: „Oúúú, no, it's only rock and roll, but I LÁÁÁÁÁÁJK IT...“

„Ztlum to!“ zaječí komicky z plných plic doktorka a moje zoufalé hučení nosními dírkami není ve všem tom randálu slyšitelné o nic víc než šepot ve slévárně.

Pak mi doktorka znovu vstoupí do zorného pole a mnou projede nová vlna hrůzy, když spatřím, že má na očích ochranný štít z plexiskla a přes ústa operační roušku. Ohlédne se přes rameno.

„Já ti ho svleču,“ oznámí Peteovi a skloní se ke mně s lesklým skalpelem v ruce, skloní se ke mně za doprovodu kytarového hřmění Rolling Stones.

Zoufale hučím, ale není to k ničemu. Neslyším se ani sám.

Skalpel se mi mihne nad hlavou, pak se zařízne.

V duchu zaječím, ale necítím žádnou bolest, jenom rozříznutá sportovní polokošile mi sklouzne k bokům. Rozevřela se stejně, jako se mi rozevře hrudník, až Pete nevědomky provede svůj první perikardiální řez na živém pacientovi.

Něco mě zvedne. Hlava mi padne dozadu a na okamžik spatřím Petea obráceného vzhůru nohama, jak si u ocelového pultíku i on nasazuje plexisklový štít a prohlíží si sadu děsivých nástrojů. Vévodí jim obrovské nůžky. Zahlédnu je jen letmo, jen ten nemilosrdný záblesk jejich hladkých čepelí. Pak jsem opět položen na záda, ovšem bez košile. Jsem teď od pasu nahoru nahý. Je tu chladno.

Podívej se mi na hrudník! křičím na ni. Musíš přece vidět, jak stoupá a klesá, i když dýchám jen povrchně! Kristova noho, jsi snad odborník, ne!

Jenže ona místo toho zvedne hlavu a zvýší hlas, aby ji bylo přes hudbu slyšet. (I like it, I like it, yes I do, vyzpěvují Stouni a já mám pocit, že tenhle imbecilní refrén budu v sálech pekla muset poslouchat na věky věků.) „Co hádáš? Trenky, nebo slipy?“

Se směsí vzteku a hrůzy si uvědomím, o čem to mluví.

„Trenky!“ odpoví on. „To je jasný! Stačí se na něj podívat!“

Blbečku! chce se mi vykřiknout. Ty si asi myslíš, že všichni chlapi přes čtyřicet nosí jedině trenky! Asi si myslíš, že až tobě bude čtyřicet, budeš –

Doktorka mi rozepne knoflík na bermudách a stáhne zip. Kdyby mi tohle ženská hezká jako ona (ve tváři sice trochu upjatá, ale i tak hezká) provedla za jiných okolností, byl bych na vrcholu blaha. Ovšem teď –

„Prohráls, Peťulko,“ prohlásí. „Slipy. Dáš hezky dolar do fondu.“

„Až z výplaty,“ odvětí on. Jeho obličej se připojí k jejímu; prohlížejí si mě přes ty plexisklové masky jako dva mimozemšťani čerstvě unesenou oběť. Snažím se je přimět, aby mi pohlédli do očí, aby si všimli, že se na ně dívám, jenže ti dva pitomci zírají na moje spodky.

„Fííha a navíc červený,“ prohodí Pete.

„Podle mě jsou spíš oprané růžové,“ namítne ona. „Nadzvedni mi ho, Pete, váží snad tunu. Ani se nedivím, že dostal infarkt. Vezmi si z toho ponaučení.“

Já jsem náhodou ve formě! křiknu na ni. Možná v lepší formě než ty, ty slípko!

Silné ruce mi náhle trhnutím nadzvednou pánev. Lupne mi v zádech; až mi z toho zvuku poskočí srdce.

„Promiň, chlape,“ utrousí Pete a najednou je mi ještě větší zima než dosud, protože mi stáhli kraťasy i červené slipy.

„Šup ven jedna noha,“ řekne doktorka a zvedne mi levou nohu, „šup ven druhá noha,“ zvedne pravou, „a už jdou dolů botky, a už jdou dolů fusky –“

Náhle se zarazí a mne znovu zaplaví naděje.

„Heleď, Pete.“

„No?“

„Je to normální hrát golf v bermudách a v mokasínách?“

Za ní (i když tam se nachází jen zdroj, jinak se to rozléhá všude kolem nás) přeladili Rolling Stones na „Emotional Rescue“. I will be your knight in shining áá-rmáá, zpívá Mick Jagger a mě napadne, jak vesele by asi tancoval, kdyby měl do zadku vražené tři štangle dynamitu.

„Podle mě si tenhle chlap o problémy vyloženě koledoval,“ pokračuje doktorka. „Myslela jsem, že se na golf nosí speciální boty, takové ty hrozně šeredné, s těmi špunty na podrážce –“

„To jo, ale nikde není psáno, že by se nosit musely,“ namítne Pete. Zvedne mi nad obličej ruce v rukavicích, spojí dlaně a prohne prsty. Klouby zapraští a od dlaní se jako jemný sníh snese sprška zásypu. „Aspoň zatím. To není jako s botama na bowling. Když vás načapají na bowlingu v normálních botách, můžete klidně skončit za katrem.“

„Vážně?“

„Jo.“

„Chceš si vzít na starost teploměr a ohledání těla?“

Ne! zaječím. Ne, vždyť je to ještě zelenáč, co to VYVÁDÍŠ?

On se k ní otočí, jako by mu hlavou bleskla tatáž myšlenka. „To ale není... ehm... tak docela legální, že ne, Katie? Totiž, já...“

Ona se během jeho řeči teatrálně rozhlédne po místnosti a já začínám mít dojem, že se tu děje něco, co pro mě nevěstí nic dobrého: přestože slečna Cisco Kid – alias doktorka Katie Arlenová – vypadá kapku upjatě, zdá se mi, že po tom svém Peťulkovi s tmavě modrýma očima zatraceně pálí. Pro všechno na světě, oni mě snad ochromeného převezli z golfového hřiště přímo do jedné z epizod seriálu Pohotovost, tento týden s podtitulem „Láska vzkvétá na pitevním sále čtyři“.

„Jémináčku,“ zašeptá doktorka melodramaticky tlumeným hlasem. „Ale já tady kromě nás dvou nikoho dalšího nevidím.“

„Jenže kazeta –“

„Se zatím netočí,“ dokončí ona. „A až se roztočí, budu ti celou dobu, krok za krokem, stát hned u lokte... a i kdyby ne, nikdo se to nikdy nedozví. Ale většinou budu. Jen bych ráda, aby sis to taky vyzkoušel jinak než na obrázku. A kdyby se ti začalo dělat vážně zle –“

Jo! vykřiknu na něj ze své nehybné tváře. Udělá se ti zle! STRAŠNĚ zle! NESNESITELNĚ zle!

Jenže jemu je čtyřiadvacet a copak asi odpoví téhle pohledné ženské s upjatou tváří, která mu doráží na tělo způsobem, jaký vážně může znamenat jen jedno jediné? Ne, maminko, já se bojím? Navíc si to sám chce zkusit. Vidím tu touhu i přes ten plexisklový štít, poskakuje mu v očích jako partička přestárlých punkrockerů na muziku našich Stounů.

„No jestli to za mě vezmete, kdyby –“

„Samozřejmě,“ ujistí ho ona. „Stejně se do toho jednou budeš muset pustit, Pete. A kdyby to nešlo jinak, přetočím kazetu o kus nazpátek.“

Vyplašeně na ni pohlédne. „To můžete?“

Ona se usměje. „My tady na pitefně máme chodně tajemstfí, mein Herr.“

„Taky se mi zdá,“ přikývne on a rovněž se usměje. Pak se natáhne kamsi mimo mé zamrzlé zorné pole. Když se jeho ruka vrátí, svírá v prstech mikrofon zavěšený na černé šňůře. Mikrofon připomíná ocelovou slzu. A jako by celému tomuhle hororu vdechl nový rozměr reality. Nakonec mě přece jen nevykuchají, že ne? Pete sice nemá praxi, ale nějaké ty zkušenosti už určitě nasbíral; po tom kousnutí, které jsem utržil, když jsem ve vysoké trávě hledal míček, musely zůstat nějaké stopy, on si jich všimne, a přinejmenším to v nich v obou probudí podezření. Musí to v nich probudit podezření.

Přesto před očima pořád vidím bezcitný lesk těch hladkých čepelí – přerostlé porcovací nůžky na drůbež – a přemítám, jestli budu ještě naživu, až mi z hrudního koše vyloví srdce a na okamžik mi ho, celé od krve, zvedne před zablokované oči, načež se otočí, aby ho plesknul na misku vah. Mám pocit, že možná budu; možná opravdu budu. Neříká se snad, že mozek zůstává při vědomí ještě tři minuty poté, co se srdce zastaví?

„Já můžu,“ oznámí Pete a hlas už mu zní skoro normálně. Kdesi se točí kazeta.

Pitevní procedura začala.

„Tak si tu omeletku nejdřív otočíme,“ prohlásí doktorka zvesela a krátce nato se ocitnu na břiše. Pravá paže mi při obracení vyletí do strany a pak se zhoupne přes vyvýšenou kovovou hranu stolu, která se mi zaryje do bicepsu. Pekelně to bolí, bolest je téměř nesnesitelná, ale já si jí nevšímám. Modlím se, aby mi hrana prořízla kůži, modlím se, abych začal krvácet, modlím se o cokoli, co mrtvoly zásadně nedělají.

„Ale, ale,“ prohodí doktorka Arlenová. Zvedne mi ruku a připlácne ji zpátky k boku.

Teď ze všeho nejsilněji vnímám nos. Je přimáčklý ke stolu a z plic poprvé přichází nouzové volání – pocit vyprahlosti a nedostatku. Ústa mám zavřená, nosní dírky částečně ucpané (nedokážu odhadnout nakolik; v podstatě ani necítím, že bych dýchal). Co když se takhle zadusím?

Vtom ovšem na nos nadobro zapomenu. Jakýsi obrovský předmět – připadá mi to jako skleněná baseballová pálka – mi hrubě pronikne do konečníku. Znovu se pokusím vykřiknout, ale nedokážu ze sebe vyloudit víc než to zoufalé, slabounké hučení.

„Teploměr zaveden,“ ohlásí Pete. „Zapnul jsem stopky.“

„Dobrý nápad,“ řekne doktorka a ustoupí stranou. Dává mu prostor. Nechává ho vyrazit na zkušební jízdu. Zkušební jízdu na mně. Hudba se trochu ztiší.

„Mrtvé tělo patří muži, bělochovi, věk čtyřiačtyřicet let,“ odříkává teď Pete do mikrofonu pro příští generace. „Jmenuje se Howard Randolph Cottrell, bydliště Laurel Crest Lane 1566 tady v Derry.“

Doktorka Arlenová kdesi opodál: „V Mary Mead.“

Odmlka, pak znovu Pete, trochu nervózně: „Doktorka Arlenová mě právě informovala, že mrtvý ve skutečnosti bydlel v Mary Mead, která se od Derry odtrhla v –“

„Nech toho dějepisu, Pete.“

Proboha, co mi to do toho zadku narvali? To je snad teploměr pro krávy. Mám dojem, že kdyby byl jen o kousek delší, cítil bych jeho konec až na jazyku. A s lubrikantem si taky hlavu nedělali... ale proč by měli, že? Jsem koneckonců mrtvý.

Mrtvý.

„Omlouvám se, doktorko,“ řekne Pete. Chvíli tápe co dál, ale nakonec se sebere. „Tyto informace pocházejí z ambulantního formuláře. Původně byly převzaty z řidičského průkazu vydaného státem Maine. Ohledávajícím lékařem byl, ehm, Frank Jennings. Smrt byla stanovena už na místě nálezu.“

Teď doufám, že mi začne téct krev aspoň z nosu. Prosím, domlouvám mu, ať z tebe začne téct krev. Co téct. TRYSKAT.

Jenže nezačne.

„Příčinou smrti byl pravděpodobně infarkt,“ pokračuje Pete. Po nahých zádech mi zlehka přejede ruka, až dolů ke štěrbině mezi půlkami. Modlím se, ať ze mě vytáhne ten teploměr, ale to neudělá. „Páteř vypadá neporušená, žádné zajímavé úkazy.“

Zajímavé úkazy? Zajímavé úkazy? Za co mě sakra má?

Zvedne mi hlavu, cítím na lícních kostech bříška jeho prstů a zoufale zahučím – Nnnnnnnnn –, i když vím, že přes ječící kytaru Keithe Richardse mě pravděpodobně neuslyší. Mohl by ale ucítit, jak mi to hučení vibruje v nose.

Neucítí. Místo toho mi převrací hlavu ze strany na stranu.

„Žádné znatelné zranění na krku ani posmrtná ztuhlost,“ komentuje a já zadoufám, že hlavu prostě jen pustí a nechá ji praštit obličejem o stůl – pak by se mi totiž krev z nosu zaručeně spustila, tedy pokud skutečně nejsem mrtvý –, ale on ji položí opatrně, ohleduplně a zároveň mi znovu připlácne nos, takže vidina zadušení nabude opět jasnějších obrysů.

„Žádné viditelné zranění na zádech ani na hýždích,“ pokračuje, „jenom v horní části pravého stehna stará jizva, nejspíš po nějakém poranění, možná od střepiny. Vypadá dost ošklivě.“

Ano, bylo to dost ošklivé a byla to střepina. Krátce před tím, než jsem měl jet z Vietnamu domů. Do skladiště dopadl minometný granát, dva muže to zabilo, jeden – já – měl štěstí. Ještě hůř to vypadá zepředu, navíc na dost choulostivém místě, ale nádobíčko mi funguje, jak má... nebo fungovalo, až dodneška. O centimetr víc vlevo a po zbytek života jsem v oněch intimních chvílích používal ruční pumpu a bombičky s CO_2.

Konečně ze mě vytáhne teploměr – bože, ta úleva – a podle stínu na protější stěně vidím, jak ho zvedá.

„Třicet čtyři a půl,“ oznámí. „Panejo, to není zrovna málo. Ten chlap by skoro mohl být i naživu, Katie... doktorko Arlenová.“

„Nezapomeň, kde ho našli,“ ozve se z druhé strany místnosti. Nahrávka, kterou posloucháme, právě dospěla do mezery mezi dvěma skladbami, takže pár vteřin slyším její kázání docela zřetelně. „Golfové hřiště? Letní odpoledne? Nijak by mě nepřekvapilo, ani kdyby měl sedmatřicet.“

„Jistě, jistě,“ on na to hned pokorně. Pak: „Nebude tohle všechno znít na té kazetě trochu směšně?“ Překlad: Nebudu já na té kazetě vypadat jako blb?

„Bude to znít jako výuková pitva,“ odvětí ona, „a nic jiného to ani není.“

„Dobře. To je fajn.“

Prsty v gumových rukavicích mi roztáhnou půlky, pak je pustí a sunou se mi po zadní straně stehen. Kdybych byl schopný ztuhnout, tak v tomhle okamžiku určitě ztuhnu.

Levá noha, vysílám telepaticky. Levá noha, Peťulko, levé lýtko, vidíš ho?

Musí ho vidět, musí, když já i cítím, jak pulsuje jako po včelím žihadle nebo po injekci od neobratné sestřičky, která netrefila žílu a všechno vstříkla do svalu.

„Mrtvý je skutečně ukázkovým příkladem toho, jaká je hloupost hrát golf v kraťasech,“ komentuje a já si najednou přeju, aby se byl narodil slepý. Do háje, vždyť on se možná narodil slepý – rozhodně se tak aspoň chová. „Vidím spoustu kousanců od hmyzu, od písečných blech, škrábance...“

„Mike povídal, že ho našli ve vysoké trávě,“ zavolá doktorka Arlenová. Dělá hrozný kravál; spíš jako kdyby umývala nádobí někde v restauraci, a ne připravovala náčiní k pitvě. „Ten infarkt zřejmě dostal, když tam hledal míček.“

„Aha...“

„Pokračuj, Pete, jde ti to.“

To je dle mého názoru nanejvýš diskutabilní tvrzení.

„Dobře.“

Další šťouchání a dloubání. Ohleduplné. Možná až příliš ohleduplné.

„Na levém lýtku má štípance od komára, které vypadají zanícené,“ řekne, a ačkoli se mě i nadále dotýká jen zlehka, projede mi tělem tak mocná bolest, že kdybych ze sebe dokázal vypravit víc než to tichounké hučení, nepochybně bych zařval. Najednou mě napadne, že můj život možná závisí na tom, jak dlouhá je ta kazeta s Rolling Stones, co nám tu hraje... samozřejmě za předpokladu, že je to skutečně kazeta, a ne cédéčko, které se nemusí otáčet. Pokud první strana dohraje dřív, než mě začnou řezat... a pokud dokážu zahučet dostatečně hlasitě na to, aby mě zaslechli, než někdo z nich kazetu otočí...

„Možná se na ty štípance po ohledání těla mrknu,“ ozve se doktorka, „i když, jestli máme pravdu s tím srdcem, tak to ani nebude třeba. Nebo... chceš, abych se na ně podívala hned? Dělají ti starosti?“

„Ne, jsou to úplně jasně štípance od komárů,“ odvětí Hlupák Gimpl. „Tam na západní straně města lítají pořádní mackové. Má pět... sedm... osm... panejo, přes deset štípanců jen na levé noze.“

„Zapomněl si vzít repelent.“

„Nejen repelent, hlavně si zapomněl vzít digitalin,“ podotkne on a společně se pobaveně rozesmějí. Trocha pitevního humoru.

Tentokrát mě převrátí sám, nejspíš spokojený, že může předvést ty naposilované supermanovské svaly, a zároveň tím nadobro schová a zakryje ta hadí kousnutí i komáří štípance kolem nich.

Znovu hledím na řadu zářivek. Pete poodstoupí z mého zorného pole. Ozve se bzučení. Stůl se začne naklánět a já vím proč. Až mě rozříznou, budou mé tělesné tekutiny stékat pěkně z kopce do sběrných bodů u jeho paty. Dostatek vzorků pro státní laboratoře v Augustě, kdyby během pitvy vyvstaly nějaké pochybnosti.

Soustředím veškerou vůli a úsilí na to, abych zavřel oči, dokud se na mne takhle dívá, ale nedokážu ani mrknout. Chtěl jsem si jen užít svých sobotních odpoledních osmnáct jamek, a místo toho jsem se proměnil ve Sněhurku s chlupatým hrudníkem. Nedokážu přestat myslet na to, jaké to asi bude, až mi ty porcovací nůžky zajedou do břicha.

Pete drží v jedné ruce nějaký papír. Něco si v něm přečte, pak ho odloží a znovu promluví do mikrofonu. Hlas mu teď zní mnohem méně afektovaně. Právě se dopustil nejhrůznější chybné diagnózy svého života, jenže o tom zatím nemá potuchy, tak se začíná rozehřívat.

„Pitvu zahajuji v 17.49,“ prohlásí, „v sobotu 20. srpna 1994.“

Odhrne mi rty, podívá se mi na zuby, jako by se rozmýšlel o koupi koně, pak mi rozevře čelisti. „Má dobrou barvu, a žádné petechie na tvářích.“ V reproduktorech pomalu doznívá další skladba a já zaslechnu cvaknutí, jak Pete stoupl na pedál, který zastavuje záznamovou pásku. „Safra, ten chlap by vážně mohl být pořád naživu!“

Hučím ze všech sil, jenže doktorka Arlenová v tu chvíli upustí na zem cosi, co nadělá takového randálu, že to musela být přinejmenším lůžková mísa. „Moc bych mu to teď nepřála,“ rozesměje se. On se k ní přidá a já na ně na oba v duchu sesílám rakovinu, nějaký neoperovatelný druh, který by je trápil hodně dlouho.

Zběžně mi postupuje rukama po těle, přejede po hrudníku („Žádné podlitiny, otoky ani jiné vnější známky srdeční příhody,“ komentuje, a to je nám panečku překvapení, že?), pak prohmatá břicho.

Říhnu.

Vyvalí na mě oči, ústa nepatrně pootevřená, a já se znovu zoufale snažím zahučet, i když vím, že přes „Start Me Up“ mě neuslyší, ale říkám si, že vzhledem k tomu říhnutí by už konečně mohl začít tušit, co se tady děje –

„Teda, Howie, ani se neomluvíš,“ ozve se kdesi za mnou ta zmije Arlenová a zachichotá se. „Radši si dávej pozor, Pete – tyhle postmortální krkance bývají nejhorší.“

On si teatrálně rozežene dlaní vzduch před obličejem a vrátí se k práci. Mých genitálií se skoro nedotkne, jen poznamená, že jizva ze zadní části pravého stehna pokračuje dopředu.

Ta velká ti ovšem unikla, pomyslím si, možná proto, že je o něco výš, než se díváš. Ale na tom nesejde, můj plážový přítelíčku, horší je, že ti uniklo i to, že JSEM POŘÁD NAŽIVU, protože na tom tedy SEJDE!

Dál recituje do mikrofonu, stále klidnějším a klidnějším tónem (vlastně mluví trochu jako Jack Klugman v tom seriálu o soudním lékaři Quincym), a já vím, že jeho společnice kdesi vzadu za mnou, ta naivní lékařská optimistka, vůbec neuvažuje o tom, že by musela v téhle části vyšetření přetáčet kazetu nazpátek. Pokud pomineme ono drobné přehlédnutí, že Peteův první adept na perikardiální řez je dosud naživu, vede si náš mládenec opravdu skvěle.

Nakonec prohlásí: „Myslím, že můžu pokračovat.“ Příliš jistě to ale nezní.

Doktorka přistoupí blíž, letmo po mně přejede očima, pak stiskne Peteovi rameno. „Dobře,“ přikývne. „Tak to rozjedeme.“

Pokusím se vypláznout jazyk. Jen tohle prosté, drzé dětské gesto by stačilo... a zdá se mi, že hluboko mezi rty cítím jakési slabé brnění, podobný pocit, jako když se konečně probíráte po silné dávce novokainu. A teď, nezacukalo mi tam? Ne, jen zbožné přání –

Ale ano! Ano! Jenže tím zacukáním to skončí, když se o to pokusím podruhé, nic se nestane.

Zatímco Pete bere do ruky nůžky, přejdou Rolling Stones k „Hang Fire“.

Podržte mi pod nosem zrcátko! ječím na ně. Podívejte se, jestli se zamlží! Copak pro mě nemůžete udělat aspoň tohle?

Šmik, šmik, šmiky-šmik.

Pete skloní nůžky, takže se světlo rozlije po celé délce čepelí, a já jsem si poprvé jistý, doopravdy jistý, že tahle bláznivá šaráda bude pokračovat až do naprostého konce. Žádný režisér nestopne film. Žádný sudí nezastaví zápas v desátém kole. Žádná přestávka na reklamu. Budu tu dál bezmocně ležet, dokud mi Peťulka nezajede těmi nůžkami do vnitřností a neotevře mě jako zásilkový balíček.

Váhavě pohlédne na doktorku Arlenovou.

Ne! zaúpím, jenže hlas se mi rozléhá jen mezi temnými stěnami lebky, z úst nevyjde ani hláska. Ne, prosím ne!

Doktorka přikývne. „Jen do toho. Uvidíš, že to půjde.“

„Ehm... nechcete vypnout tu muziku?“

Ano! Ano, vypněte ji!

„Tobě to vadí?“

Ano! Vadí mu to! Zmagořil z toho tak dokonale, až si myslí, že je jeho pacient po smrti!

„Mno...“

„Ale klidně,“ řekne ona a zmizí mi ze zorného pole. O chvíli později Mick a Keith konečně utichnou. Pokusím se znovu vydat to hučení, ale zjistím příšernou věc: teď už nedokážu ani tohle. Hrůzou mi ztuhly hlasivky. Mohu jen zírat, jak se doktorka vrací k Peteovi a jak na mě oba shora koukají jako pohřební zřízenci do otevřeného hrobu.

„Díky,“ hlesne Pete. Pak se zhluboka nadechne a zvedne nůžky. „Provádím perikardiální řez.“

Nůžky pomalu klesají. Vidím je... vidím je... pak se mi ztratí z dohledu. O nekonečný okamžik později ucítím na nahém břiše chladnou ocel.

Nejistě pohlédne na doktorku.

„Vážně nechcete sama –“

„Chceš dělat v téhle branži, nebo ne, Pete?“ přeruší ho ona poněkud hrubě.

„To víte, že chci, ale –“

„Tak řež.“

Pete přikývne a pevně stiskne rty. Kdybych mohl, zavřel bych v tu chvíli oči, jenže samozřejmě nemůžu udělat ani to; můžu se jen zatvrdit proti bolesti, která už je teď jen vteřinu dvě daleko – zatvrdit se proti tvrdé oceli.

„Řežu,“ ohlásí a předkloní se.

„Počkej ještě!“ zarazí ho ona.

Tlak těsně pod mým solarem plexem o něco povolí. Vzhlédne k ní, překvapený, zmatený, možná i s jistou úlevou, že se ten kritický okamžik o něco oddálil –

Cítím, jak se mi její prsty v gumových rukavicích sevřou kolem penisu, jako by mi ho chtěla bůhvíproč vyhonit, takový bezpečný sex s mrtvolou, a pak povídá: „Tohle ti uniklo, Pete.“

On se skloní, aby se podíval, co objevila – jizvu u mých genitálií, úplně nahoře na pravém stehně, hladkou, bezpórnatou prohlubeninu ve svalstvu.

Její ruka mi nadále svírá penis, drží ho stranou, aby nepřekážel, nic víc; úplně stejně by držela třeba polštář na gauči, kdyby někomu chtěla ukázat poklad, který pod ním objevila – mince, ztracenou peněženku, možná myšku na hraní pro kočky, kterou jste nemohli takovou dobu najít –, ale pozor, něco se děje.

Pro Krista Ježíše s berlema do kříže, něco se děje.

„A koukni sem,“ pokračuje doktorka Arlenová. Zlehka, šimravě načrtne prstem linku po straně mého pravého varlete. „Vidíš tyhle tenounké jizvičky? Musel je mít jak dva pomeranče.“

„Měl štěstí, že o ně nepřišel.“

„Na to můžeš vsadit... na to můžeš vsadit víš co,“ řekne ona a znovu se rozesměje tím mírně dvojsmyslným smíchem. Její prsty povolí, posunou se, opět pevně stisknou, aby co nejlépe vyklidily zkoumanou oblast. Neúmyslně provádí to, za co byste jiné museli vysolit pětadvacet až třicet lupenů, aby vám to udělala úmyslně... za jiných okolností, pochopitelně. „Myslím, že je to válečné zranění. Podej mi lupu, Pete.“

„Ale neměl bych –“

„Za chviličku,“ přeruší ho. „On ti nikam neuteče.“ Nový objev ji nadobro pohltil. Stále mě drží v ruce, stále mě tiskne, a to, co se dělo před chvílí, jako by se dělo dál, ale možná se pletu. Musím se plést, jinak by to přece viděl a ona by to cítila –

Skloní se ještě níž, takže už vidím jen její zelená záda, po nichž se kroutí provázky chirurgické čapky jako prasečí ocásky. A teď, božínku, teď tam dole cítím její dech.

„Všimni si toho paprsčitého uspořádání,“ upozorňuje. „Nejspíš byl zraněný při výbuchu, řekla bych minimálně tak před deseti lety, mohli bychom se podívat do jeho vojenských zázn–“

Vtom se rozletí dveře. Pete vyjekne překvapením. Doktorka Arlenová ne, ale její prsty se mimoděk sevřou, opět mě pevně tiskne a já si najednou připadám jako v nějaké pekelné variaci na klasické historky o nemravných sestřičkách.

„Neřežte ho!“ zařve někdo a hlas má tak pronikavý a roztřesený hrůzou, že v něm jen stěží poznám Zrzka. „Neřežte ho, v tom jeho golfovým pytli byl had, a kousnul Mika!“

Oba na něj vytřeští oči a spadne jim brada; doktorka mě pořád svírá v ruce, ale neuvědomuje si to – přinejmenším v té chvíli – o nic víc, než si Peťulka uvědomuje, že si pravou dlaň tiskne na levou stranu chirurgického pláště. V té chvíli vypadá on jako ten, komu tady vysadila pumpa.

„Cože... co to...“ koktá Pete.

„Úplně ho to složilo!“ vysvětluje – blábolí – Zrzek. „Bude podle mě v pořádku, ale skoro nemůže mluvit! Takovej malej hnědej had, v životě jsem podobnýho neviděl, utek pod nakládací molo, je tam někde zalezlej, ale to teď není důležitý! Myslím, že kousnul taky toho chlapa, co jsme ho přinesli. Myslím... kurňa, doktorko, o co se to jako snažíte? Vyhonit ho zpátky k životu?“

Ona se rozhlédne, zmatená, v první chvíli nechápe, o čem to Zrzek mluví... až si najednou uvědomí, že drží v ruce teď už téměř ztopořený penis. A když pak vykřikne – vykřikne a vytrhne Peteovi z ruky ty porcovací nůžky –, já si náhle znovu vybavím ten starý televizní seriál Alfreda Hitchcocka.

Chudák Joseph Cotten, napadne mě.

Dostal se jen k pláči.

POZNÁMKA NA ZÁVĚR:

Od mého zážitku na pitevním sále čtyři už uplynul celý rok a já jsem se nadobro zotavil, přestože ochromení bylo značně zatvrzelé a stejně tak nepříjemné; měsíc trvalo, než jsem začal zvládat jemnější pohyby prstů. Hrát na klavír mi nejde ještě ani dnes, nicméně to mi nešlo nikdy. Hloupý vtip, ale neomlouvám se za něj. Myslím si, že první tři měsíce po tom mém nešťastném dobrodružství mi právě smysl pro humor pomohl udržet onu tenkou, nicméně životně důležitou hranici mezi zdravým rozumem a nervovým zhroucením. Dokud sami neucítíte dotyk pitevních nůžek na břiše, asi nepochopíte, o čem mluvím.

Asi čtrnáct dní poté, co jsem o takový vlásek vyvázl životem, zavolala na policii jakási žena z Dupont Street a stěžovala si na „příšerný smrad“, který vychází ze sousedního domu. Ten dům patřil staromládeneckému bankovnímu úředníkovi Walteru Kerrovi. Policie našla dům nadobro bez života... tedy přinejmenším lidského. Ve sklepě objevili přes šedesát různých hadů. Víc než polovina z nich byla mrtvá – vyhladovění a dehydratace –, ale spousta se naopak ukázala nečekaně živá... a nečekaně nebezpečná. Několik jich bylo velice vzácných a jeden dokonce patřil k druhu, o němž se podle herpetologa přizvaného ke konzultaci soudilo, že vyhynul už někdy v padesátých letech.

Od 22. srpna, tedy dva dny po tom, co jsem byl pokousán, a den poté, co se můj příběh dostal do novin (PARALYZOVANÝ MUŽ UNIKL Z PITEVNÍHO STOLU, hlásaly titulky; v jednom článku psali, že jsem podle svých vlastních slov „tuhnul strachy“) se Kerr neukázal v práci ve Veřejné bance města Derry.

Ve všech klecích toho Kerrova podzemního zvěřince se našel nějaký had, ve všech kromě jedné. Ta prázdná klec byla neoznačená a had, který vyklouzl z mého golfového pytle (zdravotníci ho naložili společně s „mrtvolou“ a potom si na parkovišti u nemocnice zkoušeli krátké odpaly), se nikdy nenašel. Toxin zjištěný v mé krvi – tentýž toxin, jaký byl v menším množství nalezen i v krvi zdravotníka Mika Hoppera –, byl sice zdokumentován, ale nikdy se ho nepodařilo identifikovat. Během posledního roku jsem si prohlédl pořádnou kupu obrázků s hady a objevil jsem přinejmenším jednoho, jehož jed u lidí údajně způsobuje ochromení celého těla. Je to bojga peruánská, nebezpečný plaz z čeledi zmijovitých, který měl vymřít někdy kolem roku 1920. Dupont Street leží necelý kilometr od Obecního golfového klubu města Derry. Většinu půdy mezi nimi pokrývají porosty křovin a opuštěné pozemky.

Ještě poslední poznámka. S Katie Arlenovou jsem chodil čtyři měsíce, od listopadu 1994 do února 1995. Rozešli jsme se po vzájemné dohodě kvůli sexuální neslučitelnosti.

Byl jsem impotentní, dokud si nevzala gumové rukavice.

Mám dojem, že každému autorovi hororů přijde někdy na mysl téma předčasného pohřbu, i kdyby jen proto, jak pronikavý strach musí v člověku taková situace vyvolat. Když mi bylo asi sedm let, byl nejstrašidelnějším televizním programem seriál Alfred Hitchcock uvádí, a nejstrašidelnější díl Alfreda Hitchcocka – na tom jsem se dokonale shodl se všemi svými přáteli – byl ten, v němž Joseph Cotten hraje muže zraněného při automobilové nehodě. Zraněného dokonce tak těžce, že ho lékaři pokládají za mrtvého. Ani mu nenahmatají puls. Už se chystají provést pitvu – jinými slovy vykuchat ho zaživa, zatímco on na ně uvnitř v hlavě ječí –, když se mu podaří uronit jednu jedinou slzu a dát jim tak najevo, že žije. Bylo to dojemné, jenže do mého obvyklého repertoáru dojemnost jaksi nepatří. Když jsem se tedy na toto téma zaměřil, napadl mě mnohem – dá se říct modernější? – způsob, jak by muž mohl projevit svou živost, a tato povídka je výsledkem. Ještě poslední poznámka ohledně hada: ani v nejmenším si nemyslím, že by existoval plaz zvaný bojga peruánská, ale Agatha Christie v jednom z kousků slečny Marplové zmiňuje bojgu africkou. To slovo se mi tak zalíbilo (bojga, nikoli africká), že jsem ho v téhle povídce prostě musel použít.

PÁN V ČERNÉM OBLEKU

Jsem dnes už velice starý člověk a tohle se mi přihodilo, když jsem byl ještě velmi mladý – pouhých devět let mi bylo. Stalo se to roku 1914, léto poté, co na západním poli přišel o život můj bratr Dan, a tři roky předtím, než Amerika vstoupila do první světové války. Nikdy jsem nikomu nevyprávěl, co mě tehdy tam u potoka potkalo, a nikdy to ani nikomu vyprávět nebudu... přinejmenším ne ústně. Rozhodl jsem se ale všechno sepsat sem do zápisníku, který nechám na nočním stolku u postele. Nevydržím psát dlouho, protože už se mi třesou ruce a nemám v nich skoro žádnou sílu, ale myslím, že to ani dlouho trvat nebude.

Časem snad někdo objeví, co jsem napsal. Připadá mi to dost pravděpodobné, protože vrozená lidská zvědavost vždycky někoho přiměje otevřít notes označený jako DENÍČEK, když už jeho majitel není mezi živými. Tedy ano – má slova si nejspíš najdou čtenáře. Jiná otázka ovšem je, zda jim někdo uvěří. Téměř jistě neuvěří, ale na tom nesejde. Netoužím po víře, toužím po vysvobození. A to, jak jsem zjistil, mohu najít právě v psaní. Dvacet let jsem v Castle Rocku přispíval do místního listu sloupkem „Tak dávno a daleko“ a mám ověřeno, že někdy to skutečně funguje – co člověk svěří papíru, opustí ho navždy, stejně jako staré fotografie, které na přímém slunci celé vyblednou.

Modlím se za podobné vysvobození.

Říkáte si, že devadesátiletý chlap už se měl přes všechny hrůzy dětství dávno přenést, jenže jak mi stařecké neduhy zvolna užírají tělo, jako vlny přílivu, který se natahuje čím dál blíž a blíž k chatrnému hradu z písku, vyvstává přede mnou ta děsivá tvář stále zřetelněji. Září v souhvězdí mého dětství jako temná hvězda. Co jsem dělal včera, kdo tu za mnou v pečovatelském domě snad byl, co jsem tomu dotyčnému řekl nebo co řekl on mně... to všechno už jsem zapomněl, zato tvář onoho pána v černém obleku je čím dál jasnější, čím dál blíž, a já si vybavuji každé slovo, které mu splynulo ze rtů. Nechci na něj myslet, ale nemohu si pomoci, a někdy v noci se mé staré srdce rozbuší tak splašeně, až mám pocit, že mi každým okamžikem musí vyskočit z hrudi. A tak jsem vzal plnicí pero a nutím svou starou, roztřesenou ruku, aby tuto nepochopitelnou příhodu zapsala do notesu, který jsem od jedné ze svých pravnuček – nevzpomínám si teď přesně na její jméno, jen vím, že začíná na S – dostal k minulým Vánocům a do něhož jsem až do této chvíle nevepsal ani čárku. Teď do něj tedy psát budu. Převyprávím do něj příběh o tom, jak jsem se jednoho odpoledne v létě roku 1914 setkal na břehu Castleského potoka s pánem v černém obleku.

Městečko Motton, to byl tehdy úplně jiný svět – tak jiný, že vám to ani nedokážu popsat. Byl to svět bez bzučení letadel nad hlavou, svět téměř bez aut, svět, kde oblohu každých pár kroků neprotínaly dráty natažené mezi sloupy.

V celém městečku jsme neměli jedinou dlážděnou ulici a kromě obytných domů ho tvořily všehovšudy Corsonovo smíšené zboží, Thutovo železářství a půjčovna koní, metodistický kostel na Kristově růžku, škola, radnice a Harryho restaurace půl míle opodál, které má matka s nezlomným pohrdáním přezdívala „pijárna“.

Hlavní rozdíl byl ovšem v tom, jak se tehdy žilo – jak odloučení jsme tady byli. Nevím, jestli to lidé narození po první polovině dvacátého století vůbec mohou pochopit, i když ze zdvořilosti k nám starým třeba tvrdí, že ano. Kupříkladu jsme tehdy v západním Maine ještě neměli telefony. První u nás nainstalovali teprve o pět let později, a než jsme si jeden pořídili i domů, už mi bylo devatenáct a chodil jsem na čtyřletou nástavbu při Maineské univerzitě v Oronu.

Ale to je všechno jen vršek ledovce. K nejbližšímu doktorovi jsme museli do Casca a tucet stavení pohromadě už pro nás bylo malé město. Lidé většinou nežili moc blízko u sebe (něco jako sídliště vůbec neexistovalo – myslím, že jsme ani neznali to slovo) a scházeli se v podstatě jen do kostela a na tancovačkách. Otevřená, neohrazená pole byla spíš výjimkou než pravidlem. Stavení mimo město byly farmy, většinou vzdálené pořádný kus cesty jedna od druhé, a od prosince do poloviny března se většina z nás krčila v nevelkých bublinách tepla kolem kamen, které pro nás znamenaly rodinu. Krčili jsme se, poslouchali skučení větru v komíně a doufali, že nikdo neonemocní, nezlomí si nohu nebo ho nepopadne rapl jako toho farmáře v Castle Rocku, který před třemi roky rozsekal manželku i tři děti a u soudu potom vypověděl, že ho k tomu přinutili duchové. V těch dobách před Velkou válkou tvořily okolí Mottonu povětšinou lesy a bažiny, temné, odlehlé končiny plné losů a komárů, hadů a tajemství. Tehdy bývali duchové všude.

K události, o níž tu chci psát, došlo v sobotu. Táta mi zadal celou řadu úkolů, které bylo třeba splnit, mezi nimi i několik takových, které by připadly Danovi, kdyby byl ještě naživu. Byl to můj jediný bratr a zemřel na bodnutí včelou. Stalo se to už před rokem, ale máma na to pořád nechtěla slyšet. Tvrdila, že to bylo něco jiného, muselo být, že včelí žíhadlo ještě nikoho nezabilo. Když se jí teta Dobračka, nejstarší dáma metodistického dobročinného ženského spolku, snažila vysvětlit – při jedné večeři v kostele předešlé zimy –, že totéž potkalo ve třiasedmdesátém jejího milovaného strýčka, máma si přitiskla dlaně na uši, vstala a ze suterénu kostela odešla. Od té doby se ke spolku nevrátila a žádné tátovo přemlouvání nedokázalo její rozhodnutí změnit. Prohlašovala, že s církví nadobro skončila, a že jestli se ještě někdy potká s Helen Robichaudovou (tak se teta Dobračka ve skutečnosti jmenovala), vyškrábe jí oči. Prostě se neudrží, tvrdila.

Toho dne po mně táta chtěl, abych nanosil dříví pro kamna v kuchyni, vyplel fazole a okurky, vyházel seno ze seníku, přinesl dva džbány vody a dal je do chladu do spíže a oškrábal tolik staré barvy z pažení ve sklepě, kolik půjde. Potom, řekl mi, můžu jít na ryby, pokud mi tedy nebude vadit, že budu muset jít sám – on se musí stavit u Billa Evershama kvůli kravám. Odpověděl jsem, že mi vůbec nebude vadit, že budu muset jít sám, a táta se usmál, jako že ho to nijak zvlášť nepřekvapuje. Týden předtím mi daroval bambusový prut – ne, neměl jsem narozeniny ani nic takového, jen mi prostě rád dával dárky, někdy – a já už se nemohl dočkat, kdy ho vyzkouším v Castleském potoce, v němž žilo tolik pstruhů jako v žádném jiném potoce, v kterém jsem kdy rybařil.

„Ale nechoď moc hluboko do lesa,“ nabádal mě. „Nejdál tam, co se potok rozdvojuje.“

„Ano, tati.“

„Slib mi to.“

„Slibuji, tati.“

„Teď to ještě slib mámě.“

Stáli jsme na zadní verandě; když mě táta zastavil, měl jsem zrovna namířeno se džbány ke krytému prameni. Teď mě otočil k mámě, která stála u mramorového kuchyňského pultu, v záplavě ostrého dopoledního světla, jež dovnitř pronikalo dvojitými okny nad dřezem. Do čela jí spadal pramen vlasů a dotýkal se až obočí – vidíte, jak jasně si to všechno vybavuji? V pichlavých slunečních paprscích připomínal ten pramen vlasů nitky ze zlata a probouzel ve mně touhu rozběhnout se k mámě a obejmout ji. V tom okamžiku jsem ji viděl jako ženu, viděl jsem ji stejně, jako ji musel vidět můj otec. Vzpomínám si, že na sobě měla domácí šaty poseté červenými růžičkami a zadělávala těsto na chleba. U nohou jí ostražitě postával Černoch Bill, náš malý černý teriér, zvedal k ní hlavu a čekal, jestli něco neodpadne. Máma se dívala na mě.

„Slibuju,“ řekl jsem.

Usmála se, ale byl to tentýž starostlivý úsměv, jaký se jí na rtech objevoval pravidelně od té doby, co táta přinesl ze západního pole v náruči Dana. Přišel tehdy se vzlykotem a do půli těla nahý. Košili si svlékl, aby s ní zakryl Danův obličej, celý nateklý a fialový. Můj kluk! plakal. Podívejte se na něj! Kriste pane, podívejte se na něj! Vidím to před sebou, jako by to bylo včera. Tehdy jsem poprvé slyšel tátu vzít Spasitelovo jméno nadarmo.

„Co slibuješ, Gary?“ zeptala se.

„Slibuju, že nepůjdu dál, než jak se potok rozdvojuje, mami.“

„Než kde se rozdvojuje.“

„Než kde.“

Trpělivě se na mě zadívala a mlčela, jen ruce dál hnětly těsto, které už vypadalo hladce a hebce.

„Slibuju, že nepůjdu dál, než kde se potok rozdvojuje, mami.“

„Díky, Gary,“ řekla. „A pamatuj si, že gramatiku se neučíš pro školu, ale pro život.“

„Ano, mami.“

Černoch Bill mě doprovázel celou dobu, co jsem plnil své denní povinnosti, a když jsem hltal oběd, usadil se mi mezi nohama a sledoval mě se stejnou ostražitostí jako prve mámu při zadělávání těsta, ale když jsem popadl nový bambusový prut s proutěným košíkem a vyrazil přes přední dvorek, zarazil se a zůstal stát v prachu vedle staré role drátěné zásněžky. Zavolal jsem na něj, ale ani se nehnul. Jednou dvakrát na mě ňafnul, jako by mi povídal, ať se vrátím, ale to bylo všechno.

„Tak si tu zůstaň,“ prohodil jsem a snažil se tvářit, jako že mi na tom nezáleží. Ale záleželo, aspoň trochu ano. Černoch se mnou vždycky chodil na ryby.

Ve dveřích se objevila máma, zvedla levou ruku, aby si zaclonila oči, a zahleděla se na mě. Vidím ji tam stát dodnes a vím, že jsem v tu chvíli měl pocit, jako bych se díval na fotografii někoho, koho později potkalo nějaké neštěstí nebo náhle zemřel. „Nezapomeň, co ti říkal táta, Gary!“

„Ne, mami, nezapomenu.“

Zamávala mi. Já taky zamával. Pak jsem se otočil a vydal se na cestu.

Zhruba první čtvrt míle se mi do zad opíralo slunce, ostré a palčivé, pak jsem ale vešel do lesa, kde na cestu dopadal dvojí stín a byl tam chládek a vonělo tam po jedlích a bylo slyšet šumění větru v hustém porostu jehličnanů. Vykračoval jsem si s prutem přes rameno, jak kluci tenkrát chodili, proutěný košík jsem držel v druhé ruce, jako podomní obchodníci nosí kufřík se vzorky. Asi dvě míle hlouběji v lese, dosud na cestě, kterou tvořily vlastně jen dvě vyježděné koleje s travnatým pruhem na hrbolu uprostřed, ke mně poprvé dolehlo uspěchané, nedočkavé zurčení Castleského potoka. Představil jsem si pstruha s lesklým kropenatým hřbetem a sametově bílým břichem a srdce mi jen poskočilo.

Potok protékal pod dřevěným můstkem a svahy nad vodou byly strmé a zarostlé. Sestupoval jsem opatrně, přidržoval jsem se, kde se dalo, a zarážel paty do země. Z léta jsem se najednou ocitl zpátky uprostřed jara, nebo mi to tak alespoň připadalo. Z vody stoupal příjemný chlad a taková vůně jako z mechu. Když jsem došel až k vodě, zůstal jsem chvíli jen tak stát, zhluboka nasával tu mechovou vůni a sledoval kroužení vážek a bruslení vodoměrek. Pak jsem kus dál po proudu zahlédl pstruha, jak vyskočil po motýlovi – byl to pěkný macek, dobře čtrnáct palců dlouhý –, a vzpomněl jsem si, že jsem sem nepřišel jen za podívanou.

VŠE, CO MILUJEŠ, ZTRATÍ SE V DÁLI

Table of Contents

ÚVOD

PITEVNÍ SÁL ČTYŘI

PÁN V ČERNÉM OBLEKU

VŠE, CO MILUJEŠ, ZTRATÍ SE V DÁLI