Poznámka nakladatele: V knize byly ponechány veškeré průvodní reálie včetně právních procedur viktoriánské Anglie v plném rozsahu. Krácením či převedením do moderního jazyka by tento text ztratil na autenticitě.

Originally published in the English language

by HarperCollins Publishers Ltd. under the title

Irish Peacock and Scarlet Marquess © Merlin Holland 2003

Translation © Dina Podzimková, 2022

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2022

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Photos: Wikimedia Commons – public domain

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-467-3 (e-pub)

ISBN 978-80-7593-468-0 (mobi)

Proces s oscarem wildem

Merlin Holland je vnukem Oscara Wilda. Pracuje jako novinář a více než dvacet let se věnuje zkoumání života svého dědečka. Ve vydavatelství Fourth Estate mu vyšla také kniha The Wilde Album a soubor dopisů The Complete Letters of Oscar Wilde, který redigoval společně s Rupertem Hart-Davisem.

Více informací o Merlinu Hollandovi naleznete na adrese www.4thestate.com/merlinholland.

Johnovi s vděčností a láskou

Obsah

PŘEDMLUVA

ÚVOD

ŘÍZENÍ U MAGISTRÁTNÍHO SOUDU V GREAT MARLBOROUGH STREET PŘED SOUDCEM, VÁŽENÝM PANEM R. M. NEWTONEM
2. BŘEZNA 1895

ŘÍZENÍ U MAGISTRÁTNÍHO SOUDU V GREAT MARLBOROUGH STREET PŘED VÁŽENÝM PANEM R. M. NEWTONEM (SOUDCEM)
9. BŘEZNA 1895

ŘÍZENÍ PŘED ÚSTŘEDNÍM TRESTNÍM SOUDEM OLD BAILEY PŘED SOUDCEM COLLINSEM A POROTOU
3.–5. DUBNA 1895

PRVNÍ DEN RÁNO

PRVNÍ DEN ODPOLEDNE

DRUHÝ DEN DOPOLEDNE

DRUHÝ DEN ODPOLEDNE

TŘETÍ DEN RÁNO

PŘÍLOHA A

PŘÍLOHA B

POZNÁMKY

LITERATURA A RUKOPISNÉ ZDROJE

PODĚKOVÁNÍ

PŘEDMLUVA

Žaloba pro nactiutrhání má sloužit k obnově dobré pověsti a vyvrácení zlovolných pomluv, aby příslušná strana sporu odešla od soudu bez poskvrnky. Všichni, kdo o takovém procesu uvažují, by však měli být varováni, že ti, kdo se do něj pustí, z něj mnohdy vyjdou s pošramocenou pověstí a ve třech dobře známých případech dotyční skončili dokonce ve vězení. Pro Jonathana Aitkena, Jeffreyho Archera i nejslavnějšího z trojice Oscara Wilda vedla od bran soudního dvora přímá cesta do žaláře.

A skutečně – v krocích, které Wilda dovedly od žaloby proti markýzi z Queensberry až na nucené práce, je jakási strašlivá nevyhnutelnost. Wildovo chování v trojici po sobě jdoucích soudních procesů působí jako záměrné cvičení v sebedestrukci. Veřejné drama začalo tím, že Queensberry zanechal v klubu Albemarle lístek adresovaný „Oscaru Wildovi, který vystupuje jako sodomita [sic]“. (Je zajímavé sledovat, jakými obměnami toto slovo v průběhu řízení prošlo; Edward Carson, který prováděl Wildův křížový výslech, označil Huysmansův román Naruby za „sodomitskou“ knihu.) Rozumný člověk by na tuto poznámku reagoval tak, jak Wildovi radila většina jeho přátel, tedy roztrhal by ji a pustil z hlavy. Pustit se místo toho do občanského soudního řízení pro trestně stíhatelnou pomluvu (jde o starobylý postup, jehož naposledy pozoruhodně využil sir James Goldsmith proti časopisu Private Eye; podobných řízení se zpravidla ujímá koruna, což se stalo i ve Wildově případě) znamenalo cestu ke katastrofě. Obvinění nezbytně vyžadovalo obhajobu v podobě vysvětlení činu. Od té chvíle nebyl souzen spisovatelův protivník markýz z Queensberry, ale samotný Wilde, který se tím vystavil útokům ve všech možných podobách. Zde žádná Queensberryho pravidla neexistovala.1

Chování Oscarovy manželky Constance se v průběhu těchto otřesných událostí nedalo nic vytknout. Wilde byl oddaný a milující otec, i když svým synům Vyvyanovi a Cyrilu Hollandovým odkázal život plný skrývání a hanby. Vyvyanův syn Merlin Holland v knize, která výrazně prohlubuje naše povědomí o soudních procesech jeho dědečka, vyplnil řadu prázdných míst z díla Montgomeryho Hydea z edice „Notable British Trials“. Dnes tak můžeme znovu prožít výjimečné drama, v němž došlo k zastavení řízení s Queensberrym, a sledovat velkého divadelního tvůrce Wilda, jak se v černém svrchníku elegantně naklání přes zábradlí svědecké lavice a odpovídá krásnými slovy, z nichž některá se mu měla stát osudnými: i když si vzletnými větami vyslouží potlesk publika, urputná vytrvalost Edwarda Carsona, který vede křížový výslech, ho neúprosně směřuje k branám kriminálu.

Kniha Merlina Hollanda poprvé přetiskuje další části křížového výslechu. Nyní tak známe Carsonův názor na Huysmansovu „sodomitskou“ knihu a dostává se nám kompletního vylíčení této fascinující výměny názorů. Kromě toho máme také v úplnosti k dispozici důkazy předložené soudu i Carsonovu vynikající úvodní řeč obhajoby. Úplný záznam tohoto tragického soudního řízení bude ku prospěchu nejen budoucím historikům a badatelům, ale nám všem, pro které je Oscar Wilde, tento mimořádně nadaný, neodolatelný a sebezničující génius, předmětem lásky, obdivu i fascinace.

Dodatek trestního zákona, který zakazoval nemravné chování, ale nešlo v něm o přímý pohlavní styk mezi muži, na jehož základě byl Wilde nakonec odsouzen, byl přijat jen asi deset let předtím a právem si získal přezdívku „vyděračova charta“. Wilde se v následných soudních procesech musel vyrovnat s důkazy, které pro účely prvního sporu shromáždili Queensberryho obhájci. Šlo v nich převážně o omezené sexuální aktivity s řadou svolných mladých prostitutů a kolem celého řízení se vznášel těžký oblak vydírání. (Ukazuje se, že Wildův advokát jeden takový výmluvný vyděračský dopis nemoudře zařadil mezi důkazy, přestože o něm obhajoba vůbec nevěděla.) Množství důkazů proti Wildovi bylo zdrcující – čehož si musel být vědom, už když svému právnímu zástupci na počátku říkal, že Queensberryho tvrzení jsou zcela nepravdivá.

Wilde měl sklon skutečnost, že onoho osudného odpoledne (jak později přiznal) svému právníkovi lhal, dávat za vinu Bosiemu, který se svým surovým a výstředním otcem toužil svést boj na život a na smrt. Jak říká Merlin Holland, všichni bychom se Oscara rádi zeptali: „Proč jsi to, pro všechno na světě, udělal?“ Šlo o další případ postaršího muže, jehož zničila posedlost mladým milencem? Měl snad pocit, že je pro něj jeho obrovský úspěch již dále nesnesitelný, takže ho chtěl rozmetat v trosky? Lákala ho nebezpečnost té lži a domníval se, že mu to projde? Nebo to byl, jak se domnívám já, zmatený a laskavý muž, který si myslel – jako bychom si dnes pomysleli my – že neudělal nic špatného a že se v těchto obtížích může spolehnout na svůj neodolatelný šarm a nadání nalézat chytré odpovědi na záludné otázky? Pokud to tak bylo, pak se šeredně zmýlil.

O Oscaru Wildovi se vypráví jeden příběh, který bychom si podle mého měli pamatovat. Když zemřel otec jeho přítelkyně Heleny Sickertové, její matka – neutěšitelná a hluboce zasažená žalem – se zavřela ve svém pokoji a prohlašovala, že nechce nikoho vidět. Wilde za nimi přišel na návštěvu a trval na tom, že za matkou zajde, přiměl ji, aby mu otevřela dveře. Uplynula hodina, pak dvě a Helena čekala na nevyhnutelné slzy a požadavky, aby ji nechali na pokoji. Pak zaslechla neuvěřitelný zvuk; její matka se smála. Wilde ji pobavil, potěšil, dal jí pocítit, že život stále stojí za to. V tomto i mnoha dalších případech prokázal, že šarm dokáže divy.

U soudu Old Bailey ale nic takového nakonec nesvedl. Možná se díky němu porota v prvním procesu neshodla; poté ho ale, ve chvíli, kdy by snad každý milosrdný žalobce či ministr vnitra musel rozhodnout, že už toho vytrpěl dost, nechal těžce na holičkách a Wilde byl odsouzen.

Soudce Wills při vynesení absurdního verdiktu dvou let nucených prací prohlásil, že lidé, kteří si počínají jako Oscar Wilde, „ztratili veškerý pocit studu“. Tento muž, který rozhodoval o případech vražd i znásilnění, s plnou vážností tvrdil, že Wildův čin „je to nejhorší, co kdy soudil“.

V ulicích kolem Old Bailey po vyhlášení rozsudku a trestu tančily prostitutky a oslavovaly tento triumf heterosexuality. Pravda se ukázala, pro britskou justici to ale i tak byl ostudný den.

John Mortimer

listopad 2002

ÚVOD

Vzpomínám si, jak jsem koncem padesátých let, když mi bylo patnáct, našel ve skříni složku plnou novinových výstřižků, která měla zjevně zůstat utajena. Můj otec Vyvyan ji popsal v cyrilici, což byl svérázný zvyk, jehož používal převážně ve chvílích, kdy si zapisoval poznámky na veřejnosti a chtěl ostatním lidem zabránit, aby si je přečetli. V tomto případě měl ale zcela opačný účinek než ten zamýšlený. Moje zvědavost se probudila, a tak jsem složku prošel a zjistil jsem, že všechny výstřižky spojuje jediné téma – homosexualita. Byla tam nechvalně známá soudní řízení s Johnem Gielgudem, lordem Montaguem a Peterem Wildebloodem; Wolfendenova zpráva a homofobní úvodníky v bulvárním tisku, které varovaly před uvolněním zákonů s tím, že nutně povede k epidemii této „neřesti“; a uprostřed všeho toho moralizování byl do debaty nevyhnutelně zatažen chudák Oscar. Zpětně bych řekl, že cyrilice tu nepředstavovala ani tak chabý pokus o utajení, ale spíše Vyvyanovo popření faktu, že se o toto téma zajímal; byla to koneckonců právě Oscarova homosexualita, která mému otci obrátila dětství vzhůru nohama, takže tento zájem byl spíše melancholickou fascinací něčím, co ho do určité míry ovlivňovalo po většinu jeho života. Můj otec zemřel v roce 1967 a skutečnost, že zákon, na jehož základě byl Oscar Wilde uvězněn, byl zrušen teprve tři měsíce před jeho smrtí, nutí k zamyšlení.

Sám jsem tu složku vedl ještě dalších třicet let a přidával do ní výstřižky, kde již nešlo o věznění, ale spíše o předsudky, a také o další prvek, který se mi zdál prakticky stejně důležitý – právní spory pro pomluvu, do nichž byli zapleteni vysoce postavení lidé. Když jsem si ji nedávno prohlížel, nijak mě nepřekvapilo zjištění, jak málo se toho za sto let v případech, kdy se sláva, sex, pýcha a pomluvy promíchají v opojný koktejl lidské slabosti, změnilo. Výsledek je pro přihlížející stejně tak předvídatelně fascinující, jako je bez výjimky katastrofální pro jeho účastníky.

Oscar Wilde začal vlastní verzi této opojné směsi připravovat v roce 1891, když se seznámil s lordem Alfredem Douglasem.2 „Bosiemu“ Douglasovi, třetímu synovi markýze z Queensberry, bylo jednadvacet a studoval v Oxfordu na někdejší Wildově koleji Magdalen. Ve Wildově londýnském domě na Tite Street je seznámil společný přítel Lionel Johnson, který byl spolu s Douglasem ve Winchesteru a nyní studoval v Oxfordu. Trojici spojoval zájem o poezii a Douglas, který pár měsíců předtím četl Obraz Doriana Graye, toužil poznat jeho autora, který byl již v té době kontroverzní a veřejnosti dobře známou osobností literárního světa. Později popisoval, že při návštěvě šlo o „běžnou výměnu zdvořilostních frází. Wilde byl velice příjemný společník a hodně mluvil a udělal na mě velký dojem. A před odchodem mě pozval, abych s ním povečeřel či poobědval v jeho klubu, a já jeho pozvání přijal.“3

Johnson později tohoto seznámení trpce litoval, protože Oscar s Bosiem si očividně okamžitě padli do oka a Johnson brzy pocítil, že jeho vlastní vztah s Oscarem – byť nikdy nebyl nijak vášnivý či tělesný – zřetelně ochladl. To mohlo jen sotva někoho překvapit. Bosie byl přitažlivý, ba dokonce krásný mladík, nikterak špatný básník a syn markýze, což jeho kouzlo ještě umocňovalo. Při jejich druhém setkání o několik dnů později v klubu Albemarle mu Oscar věnoval zvláštní výtisk Doriana Graye s věnováním „Alfredu Douglasovi od přítele, který tuto knihu napsal. Oscar. Červenec 1891“. Od tohoto okamžiku se líčení dalšího rozvoje jejich přátelství u obou aktérů liší. Bosie tvrdil, že se setkávali často a že na něj Oscar „dotíral“, čemuž on šest měsíců odolával, až mu nakonec podlehl;4 Oscar naproti tomu říkal, že během osmnácti měsíců po prvním setkání se s Bosiem viděl jen čtyřikrát a jejich vztah se začal rozvíjet, až když ho Bosie požádal o pomoc s vyplacením jakýchsi vyděračů. To Oscar zařídil prostřednictvím svého dlouholetého přítele, advokáta sira George Lewise.5 Ať už je pravda jakákoli, zhruba od května 1892 se Oscarova náklonnost k Bosiemu rychle změnila v poblouznění, které se příliš neobtěžovalo s diskrétností na veřejnosti. Bosieho zase okouzlil Wildův šarm a kouzelná povaha jeho mluvy a krátce nato již byli nerozluční. Wilde měl díky tomu, že se v únoru toho roku dočkal svého prvního divadelního úspěchu s Vějířem lady Windermerové, velmi slušné příjmy z honorářů (asi 70 liber týdně, což je v přepočtu na dnešní hodnotu měny asi 4000–5000 liber) a velká část z nich šla na výdaje na extravagantní zábavu pro mladého šlechtice. Tato pravda na něj dosti drsně dopadla poté, co byl v roce 1895 uvězněn a zbankrotoval. Když musel konkurznímu správci sdělit detaily o svých příjmech a výdajích, zjistil, že mezi podzimem 1892 a datem svého uvěznění utratil společně s Douglasem přes 5000 liber.

Co si o tomto „přátelství“ myslela Oscarova manželka Constance, to se můžeme jen domýšlet. Oscar, stejně jako mnoho viktoriánských manželů, měl ve zvyku trávit hodně času v mužské společnosti, k níž v jeho případě patřili pohlední mladí muži s vášní pro umění a zejména pro poezii. Constance by našla jen málo důvodů k obavám; ve skutečnosti by se možná cítila pozorností věnovanou úspěšnému manželovi nepřímo polichocena. Že by se mohl dopouštět nevěry homosexuální povahy by ji nejspíš ani nenapadlo. Na podzim 1892, když byla s oběma dětmi v Torquay, strávili Oscar a Bosie deset dní v městečku Cromer v Norfolku. Bosie během této doby onemocněl a Constance se v dopise tázala manžela, jestli si přeje, aby přijela a pomohla mu s ošetřováním.6 Bosie také pravidelně večeřel v Tite Street a Constance mu podle jeho slov asi rok po jeho seznámení s Oscarem řekla, že ho má ze všech Oscarových přátel nejraději. Později ji s dojemnou přesností vylíčil ve své autobiografii.7

Otevřený vztah mezi Bosiem a o šestnáct let starším mužem se nelíbil mladíkovu otci, „ječícímu šarlatovému markýzi“, jak ho nazval Oscar. Markýz svůj nesouhlas vyjádřil v dopise synovi nedlouho po začátku vztahu, jeho tón byl ale spíše starostlivý a laskavý než urážlivý. Douglas ho v odpovědi žádal, aby se do toho nevměšoval. Poté se všichni tři v listopadu 1892 náhodou setkali v Café Royal, poobědvali pospolu a Oscar si, jak se dalo očekávat, markýze získal – do té míry, že dotyčný o dva dny později synovi napsal, že mu Wilde připadá okouzlující a chytrý a že ho nepřekvapuje, že si ho Bosie tak oblíbil.8

Tento stav věcí ale neměl dlouhého trvání. Zvěsti o Wildově soukromí spolu s tím, že se Queensberry od sira George Lewise doslechl o incidentu s vyděrači, ho přiměly znovu přejít do útoku. Začal se proti synovu přátelství s Wildem co nejdůrazněji vymezovat a pohrozil, že Bosiemu přestane vyplácet rentu, pokud s tím okamžitě neskoncuje. Když Bosie odmítl, Queensberry se rozzuřil a začal oba muže sledovat po londýnských hotelech a restauracích, které navštěvovali, a vyhrožoval, že pokud je najde pohromadě, vyvolá veřejný skandál. Situace se ještě zhoršila v létě 1893, kdy Queensberry začal podezřívat svého nejstaršího syna lorda Drumlanriga, že udržuje homosexuální poměr s ministrem zahraničí lordem Roseberym.

Ke konci roku 1893 si intenzita vztahu mezi Wildem a Douglasem začala vybírat daň i na samotném Wildovi. Douglas v červenci opustil Oxford, aniž získal titul, srpen strávil překladem Wildovy divadelní hry Salomé do angličtiny (z Wildovy strany šlo spíše o gesto s cílem mladíka zaměstnat než o projev důvěry v Bosieho překladatelské schopnosti) a vedl „bezcílný, nešťastný a absurdní“ život.9 Wilde napsal lady Queensberryové a přesvědčil ji, aby syna poslala na čtyři měsíce do Egypta. Po jeho návratu koncem března 1894 s Oscarem opět obědvali v Café Royal, když tu dovnitř vstoupil markýz. Jako minule se nechal přesvědčit, aby se k nim připojil, a rozešli se v přátelském duchu. Bylo to krátkodobé příměří. 1. dubna Queensberry Wilda v dopise adresovaném Bosiemu víceméně obvinil ze sodomie a následující smršť dopisů a telegramů byla zjevným signálem – jemuž musel autor Queensberryho pravidel rozumět až příliš dobře –, že od této chvíle se nebude jednat v rukavičkách. Na konci června se Queensberry objevil ve Wildově domě na Tite Street v doprovodu profesionálního boxera, a i když Wilda přímo neobvinil z nemístného chování se svým synem, řekl mu: „Vypadáte na to a tváříte se tak, což se tomu vyrovná.“ Přísahal také, že pokud Wilda znovu spatří ve veřejné restauraci ve společnosti svého syna, pak od něj spisovatel dostane výprask. Wildova proslulá odpověď na tuto hrozbu neprozrazuje ani špetku strachu: „Nevím, co říkají Queensberryho pravidla, ale pravidla Oscara Wilda velí střílet na potkání.“ Vyprovodil Queensberryho ze dveří a svému sluhovi nařídil, aby markýze již nikdy nevpouštěl do domu. Kromě toho se obrátil na sira George Lewise, aby mu poradil, jak může předejít dalším výhrůžkám z Queensberryho strany, ke svému znepokojení ale zjistil, že Queensberry si právníkovy služby již zajistil pro sebe.

O čtyři měsíce později, 18. října, zemřel po údajné nehodě při střelbě Queensberryho dědic Drumlanrig, zasvěcení ale měli za to, že šlo o sebevraždu. Bylo tu podezření, že ho někdo vydíral kvůli vztahu s Roseberym, který se mezitím stal premiérem. Queensberry, který již kvůli domnělé pohromě homosexuality ztratil jednoho syna, byl odhodlán nenechat záležitost Oscara a Bosieho v klidu a měl v plánu vyvolat 14. února 1895 na premiéře hry Jak je důležité míti Filipa v Divadle Svatého Jakuba rozruch s groteskní kyticí ze zeleniny. Wilde, kterého na to upozornil někdo z jeho přátel, informoval policii a markýzi byl odepřen vstup. 18. února, tedy pár dnů poté, Queensberry Wildovi v jeho klubu zanechal navštívenku s urážlivým textem: „Oscaru Wildovi, který vystupuje jako sodomita [sic]“.

Wilde do Albemarlu zavítal až o deset dnů později a převzal vizitku od vrátného. Z hotelu Avondale, kde byl ubytován, okamžitě napsal svému blízkému příteli Robertu Rossovi:

Nejdražší Bobbie, od chvíle, kdy jsme se setkali, se něco přihodilo. Bosieho otec mi v klubu zanechal navštívenku s ohavnými slovy. Nedovedu si představit nic jiného než kriminální žalobu. Připadá mi, že mi tento muž úplně zničil život. Slonovinová věž je pod útokem čehosi špinavého. Můj život je rozlitý na písku. Nevím, co mám dělat. Kdybys sem mohl dnes večer v půl dvanácté přijít, tak to prosím udělej. Kazím ti život, když neustále vyžaduji tvou lásku a laskavost. Bosieho jsem požádal, aby přišel zítra.10

V tomto okamžiku se v odvíjející se tragédii začíná vynořovat jedno z mnoha jejích „co by kdyby“. Ross byl téměř jistě někdy kolem roku 1887 Wildovým prvním homosexuálním milencem, a přestože ho – po několika jiných – z výsluní Oscarovy náklonnosti vytlačil Bosie, zůstal spisovatelovým blízkým přítelem a důvěrníkem. To, že se Wilde obrátil nejprve na Rosse, a nikoli na Douglase, je příznačné. Věděl, že i pokud se podle Rossovy rady nezařídí, může se spolehnout na jeho úsudek, a kdyby měli příležitost věc v klidu prodiskutovat, možná by došli k závěru, že to nejlepší, co mohou s Queensberryho navštívenkou udělat, je roztrhat ji. Douglas byl ovšem ve chvíli, kdy Ross dorazil, již v hotelu. S Douglasem lačnícím po boji tedy není nijak obtížné si představit, jaký postoj musel Wilde nejspíš zaujmout k tomuto poslednímu aktu agrese ze strany jeho otce, o němž Queensberry později mluvil jako o „nastražené pasti“.

Vzhledem k tomu, že Lewis již zastupoval Queensberryho, seznámil Robbie Ross v létě předcházejícího roku Wilda s vlastním právníkem Charlesem Humphreysem a právě za ním Oscar zamířil po incidentu v divadle s cílem markýzovi soudně zamezit v kontaktu. Podobný akt nenesl prakticky žádné nebezpečí, Humphreys však nedokázal zaměstnance divadla přesvědčit, aby mu poskytli potřebné svědectví, a ve stejný den, kdy Wilde ve svém klubu obdržel markýzovu navštívenku, spisovateli napsal:

Litujeme, že nemůžeme splnit vaše pokyny a vznést žalobu na markýze z Queensberry za jeho výhrůžné a urážlivé chování vůči Vám, k němuž došlo 14. září v Divadle Svatého Jakuba, jelikož jsme se při prošetřování případu setkali s všemožnými obstrukcemi ze strany ředitele divadla pana George Alexandera a jeho zaměstnanců, kteří odmítají být jakkoli nápomocni ve vaší snaze o soudní postih lorda Queensberryho a bez jejichž svědectví a výpovědí nedoporučujeme pustit se do soudního řízení. Vy osobně samozřejmě nemůžete svědčit o tom, k čemu došlo za vašimi zády, o čemž nemáte žádné osobní povědomí nad rámec informací od dalších osob, které vás o urážlivých hrozbách a chování jeho lordstva informovaly.

Kdyby byl lord Queensberry dostal příležitost své výhrůžky uskutečnit, měl byste k zahájení řízení proti němu dostatek důvodů, nyní vám ale můžeme nabídnout jedinou útěchu, a to že někdo, kdo vás pronásleduje tak vytrvale jako lord Queensberry, Vám pravděpodobně dříve či později poskytne další příležitost, abyste se domáhal ochrany zákona, a v takovém případě Vám rádi poskytneme veškerou pomoc, která je v našich silách, abychom ho dostali před soud a tím zajistili, že Vám do budoucna dopřeje klidu.

Jsme, vážený pane, s pozdravem

C. O. Humphreys, Son, & Kershaw11

Přimět Queensberryho k zachovávání klidu byla jedna věc, ale žalovat ho pro trestně stíhatelnou pomluvu bylo něco naprosto jiného, a zdá se velice nepravděpodobné, že by něco takového navrhl obvykle opatrný Robbie.12 Naproti tomu Bosie – i když jisté věci později v životě popíral – vždy přijímal část odpovědnosti za to, co se dělo dál. V článku, který napsal v srpnu 1895 pro Mercure de France, jenž ale na Oscarovu žádost nebyl zveřejněn, přiznává, že Oscara k žalobě vybízel.13

Další ironii do příběhu vnáší sám Wilde, který měl původně 28. února opustit Londýn. V té době ale vězel již hluboko v dluzích (ve dnech předtím mu byly doručeny soudní příkazy k úhradě 400 liber) a neměl na zaplacení hotelového účtu.

Kdybych byl mohl opustit hotel Avondale, byl bych v ten osudný pátek [1. března] – místo toho, že jsem v Humphreysově pracovně ochable odsouhlasil vlastní zkázu – spokojený a svobodný ve Francii, daleko od Tebe a Tvého otce, nevěděl bych nic o té nechutné vizitce a byl bych lhostejný vůči Tvým dopisům. Lidé z hotelu mi ale nedovolili odjet. Ty jsi u mě bydlel deset dnů, a nakonec sis dokonce k mému velkému a jistě uznáš, že oprávněnému rozhořčení přivedl společníka, který u mě bydlel také; můj účet za těch deset dnů činil téměř 140 liber. Majitel prohlásil, že nemůže dovolit, aby má zavazadla opustila hotel, dokud celý účet nezaplatím. Právě to mě zdrželo v Londýně. Nebýt účtu za hotel, byl bych již ve čtvrtek ráno odjel do Paříže.14

Ráno poté, co se mu navštívenka dostala do rukou, se Wilde v doprovodu Rosse a Douglase vydal za Humphreysem. Advokát se Wilda zeptal, zda je na obvinění ze sodomie něco pravdy, a Wilde odpověděl, že nikoli, ale že nemá peníze na ohromné výdaje spojené se soudním řízením. V tom mu do řeči skočil Douglas s tím, že jeho rodina ráda potřebné náklady uhradí, protože všichni již příliš dlouho trpí otcovým iracionálním a hrubým chováním. Humphreys pak Wilda doprovodil k soudnímu dvoru v ulici Great Marlborough, kde požádal o vydání zatykače, a následujícího dne byl Queensberry zatčen.

Markýze v soudních věcech zastupoval sir George Lewis, který požádal o týdenní odklad, zčásti kvůli konzultaci s klientem a ke zvážení celé záležitosti, ale také proto, aby nemusel stanout proti Wildovi, s nímž ho pojilo patnáctileté přátelství. Instrukce byly předány mladému Charlesi Russellovi, který se na radu svého otce, lorda nejvyššího soudce, rozhodl přizvat Edwarda Carsona. Ten se s Wildem setkal na Trinity College v Dublinu, celou věc nesl s nelibostí a původně se odmítl případu ujmout. Jeho předmět byl ohavný; Queensberry se hájil na základě jediného spisovatelova dopisu Douglasovi a toho, co se doslechl o Wildově soukromém životě. Navíc šlo o choulostivý případ, protože bylo pravděpodobné, že pokud advokát dosáhne klientova ospravedlnění, zničí tím život mladému člověku, jehož se Queensberry formálně snažil chránit.

Soukromí detektivové, které najali Russell s Queensberrym, mezitím začali pronikat pod povrch londýnské homosexuální scény a zaměřovali se na drby, z nichž by v případě jejich pravdivosti vyplývalo, že Wilde jako sodomita nejen vystupuje, ale že jím skutečně je. Russell se poté s novými instrukcemi vrátil ke Carsonovi, jehož taková tvrzení o Wildovi šokovala, a protože se stále nedokázal rozhodnout, obrátil se o radu k bývalému kancléři lordu Halsburymu. Jeho doporučení bylo prosté: „Nejdůležitější je dosáhnout spravedlnosti a věřím, že právě vy to dokážete nejlépe.“ Carson tedy pověření přijal a zastoupil Queensberryho u odročeného soudního slyšení 9. března. Říká se, že do poslední chvíle zvažoval, zda nemá klientovi doporučit, aby uznal svou vinu, ale rozmyslel si to poté, co zjistil, že Russell objevil Charlese Parkera, jednoho z prodejných mladíků, jehož svědectví mělo být ve všech třech následujících procesech klíčové.15

Soudní síň byla zaplněná do posledního místa výhradně pánským publikem, včetně přinejmenším třiceti novinářů. Veškerá místa k stání byla plná a Wilde, stylově oblečený do dlouhého tmavomodrého svrchníku se sametovým lemováním a s bílou květinou v knoflíkové dírce, přijel na místo v kočáru taženém párem koní s kočím a lokajem. Doprovázeli ho Alfred Douglas a jeho starší bratr Percy. Jakmile se soudce usadil, všiml si Douglase a přikázal mu opustit soudní síň. Bosie se dotkl Oscarovy paže, jako by ho žádal, aby zasáhl, ale Oscar nereagoval a soudní zřízenec Bosieho vyvedl. Pak byl na lavici obžalovaných předvolán Queensberry, soudce ale okamžitě nařídil, aby ho usadili v méně ponižující pozici u stolu jeho advokáta a řízení bylo zahájeno.

V této knize přetiskujeme před textem celého procesu u soudu Old Bailey doslovný záznam toho, co se událo v předběžném líčení, neboť v jeho průběhu došlo ke čtyřem významným incidentům. Wilde zahájil svůj výslech humornou poznámkou, za což si od soudce vysloužil ostré pokárání. Humphreys se pokusil prosadit jako důkaz Queensberryho dopisy dalším členům rodiny a naznačoval při tom, že se v nich mluví o „vysoce postavených osobnostech“ (včetně Roseberyho). Krátce poté soudce vyzval Humphreyse a Carsona k soukromé poradě, o níž se musíme domnívat, že se zabývala právě obsahem těchto dopisů, o kterých od té chvíle již nepadla zmínka. Carson musel jako zkušený královský soudní rada dobře vědět, že Wilda u magistrátního soudu nemůže podrobit křížovému výslechu ohledně pravdivosti pomluvy, přesto se mu snažil klást dotazy o povaze jeho vztahu s Douglasem, aby tak poukázal na důvody, které Queensberryho vedly k jeho jednání. Soudce rychle zasáhl, slova ale již padla a tisk si toho pochopitelně povšiml. Na konci slyšení byl Queensberryho případ předán k příštímu zasedání soudu Old Bailey.

Charles Russell se nyní pustil do prověřování stop ohledně Wildova soukromého života. Využíval k tomu služeb někdejšího policejního detektiva pana Littlechilda, jehož úspěchy byly jen omezené, dokud mu Charles Brookfield nezprostředkoval kontakt s jistou prostitutkou. Brookfield byl herec a dramatik a Wildův divadelní úspěch mu byl již nějakou dobu trnem v oku. V inkriminovanou dobu hrál menší roli v Ideálním manželovi. Ve vlastní muzikálové frašce z roku 1892 The Poet and the Puppets zparodoval Vějíř lady Windermerové a dopálilo ho, když Wilde na jeho hru reagoval s pobavenou tolerancí. Zmíněná prostitutka Littlechildovi poskytla adresu Alfreda Taylora, který Wilda seznamoval s mladými muži, a i když se Taylor už nějaký čas předtím odstěhoval, nerozvážně po sobě na místě zanechal krabici s dokumenty, kterou jeho bytná předala detektivovi.16 Důkazů, na kterých mohli Queensberryho právníci vystavět silnou obhajobu, v ní byl dostatek – v Londýně nalezli Freda Atkinse, Alfreda Wooda, Sydneyho Mavora a Ernesta Scarfa a sepsali jejich výpovědi, v kasárnách královského dělostřelectva v Doveru pak udělali to samé s Charlesem Parkerem. Díky rekonstrukci toho, co bylo známo o Wildově životě během léta 1893, mohli vyslechnout ředitele hotelu, kde Wilde s Douglasem pobývali, než se odebrali do domku v Goringu, vychovatelku Wildových dětí, a dokonce i poslíčka ze Savoye, který se mezitím přestěhoval do Calais.17 Našli si také vyděrače Allena a Cliburna, kteří se skrývali v Broadstairs.

Navzdory tomu se Oscar a Bosie rozhodli, že si dopřejí týden v Monte Carlu. Nálada byla, přinejmenším na Douglasově straně, euforická. „Dnes jsem viděl Humphreyse,“ napsal svému bratrovi Percymu 11. března, tedy den před odjezdem. „Řekl mi, že všechno je báječné a že je zašlapeme do země.“18 Ve chvíli, kdy měl Wilde, jak později napsal v De profundis, „zůstat v Londýně, vyhledávat moudré rady a v klidu uvažovat o té příšerné pasti, do které jsem se nechal chytit“, to byl akt čirého šílenství. Navíc možná právě to Russellovy agenty navedlo na stopu poslíčka ze Savoye, s nímž se Oscar a Bosie cestou na jih Francie setkali. A nehledě na mrhání časem, peníze, které vynaložili na cestu a prohráli za stoly v kasinu a které měly sloužit na úhradu narůstajících nákladů na soudní řízení. Douglas dal ráno v den Queensberryho zatčení podle vlastních slov Wildovi veškeré peníze, které měl v bance, tedy nějakých 360 liber, a jeho matka a bratr Percy se nabídli, že ponesou náklady na právníky. Wilde již předtím Humphreysovi zaplatil 150 guinejí a advokát ho po návratu z Monte Carla požádal o další peníze předtím, než přizve obhájce. Oscar musel podle Bosieho dokonce prodat části majetku, aby získal 800 liber a zabránil soudním vykonavatelům svých věřitelů vstoupit do jeho domu.19

Oním přizvaným právníkem byl bývalý nejvyšší státní zástupce sir Edward Clarke, jehož pověst ve významných případech té doby byla jedinečná, a to zejména v „bakaratové“ kauze pomluvy, kdy neohroženě vyslýchal samotného prince z Walesu. Clarke byl mužem s nejvyšší morální integritou a Wildovi položil stejnou otázku jako Humphreys, totiž zda to, z čeho jej Queensberry osočuje, skutečně nemá ani nikdy nemělo žádné opodstatnění. Wilde i tentokrát prohlásil, že jeho obvinění jsou naprosto nepravdivá a nepodložená. Douglas, který Wilda do advokátní kanceláře doprovázel a který v oné době již celou záležitost považoval za „naši věc“, vždy tvrdil, že mu Clarke přislíbil, že ho postaví na stanoviště svědků, aby mohl vypovídat o charakteru svého otce, což ovšem Clarke po celý svůj život popíral.20 Douglas také přesvědčil ke svědectví svého bratra Percyho, krátce předtím se ale doslechl, že Percyho právní zástupce se staví rozhodně proti. Jejich svědectví, jak musel Clarke velice dobře vědět, by pro vyvrácení pomluvy byla stejně irelevantní – a dokonce i nepřípustná.

Jak se blížilo datum procesu, měli Wildovi přátelé z žaloby na Queensberryho, kterou považovali za čiré bláznovství, stále větší obavy. Frank Harris vzpomínal, jak za ním Wilde zašel a během návštěvy ho požádal, zda je ochoten dosvědčit, že Dorian Gray není nemravná kniha. Harris přisvědčil, ale varoval spisovatele, že žádná porota v Anglii nevynese rozsudek proti otci, který se snaží chránit svého syna, a řekl Wildovi, aby si to nechal přes noc projít hlavou. Následujícího dne se setkali znovu v Café Royal. Harris tam obědval s Bernardem Shawem, jenž byl stejného názoru, a ten pak oba o chvíli později zopakovali, když za nimi dorazil Douglas. „Takové rady ukazují, že vůbec nejste Oscarovi přátelé,“ vykřikl Bosie a vyřítil se pryč následován po chvíli Oscarem, který řekl nepřesvědčivě: „Ne, Franku, není to přátelské.“21 George Alexander se Wilda zeptal, proč se z kauzy nestáhl a neodjel do zahraničí. „Všichni chtějí, abych vyrazil za hranice,“ zněla jeho odpověď. „Zrovna jsem v zahraničí byl. A teď jsem zase doma. Člověk nemůže pořád jezdit za hranice, pokud není misionář. Nebo obchodní cestující, což je ve výsledku to samé.“22 Den nebo dva před začátkem soudu se Wildovi dostalo důrazného upozornění, jak se věci mají, když dostal do rukou vyjádření k žalobě Queensberryho (viz příloha A). Ten spisovatele obviňoval z nemravnosti a homosexuálních sklonů v jeho publikovaném díle, zejména pak v Obrazu Doriana Graye, jmenoval ale také patnáct případů hrubých přestupků proti mravnosti s mladými muži, které by – pokud by se prokázaly – musely vést nejen ke Queensberryho osvobození, ale prakticky nevyhnutelně také ke spisovatelově zatčení.

Ráno 3. dubna 1895 se Wilde vydal ze svého domu v Tite Street k Hlavnímu trestnímu soudu. Cestoval tam v pronajatém kočáře taženém párem koní, který ho vyšel na 2 libry 5 šilinků a 6 centů za to, co bylo později na účtence v nezamýšlené ironii označeno jako „dlouhý den“. Jednání mělo začít v 10:30, ale v deset již soudní dvůr praskal ve švech:

Jako první přišli advokáti. Bez výjimky měli na sobě paruky a taláry, částečně na důkaz významu této události, zčásti snad proto, aby se pojistili proti nepříhodné možnosti, že nebudou vpuštěni do sálu. Nevcházeli [jako] jednotliví špioni, ale s celými bataliony. A nakolik jim bylo dovoleno, zmocnili se veškerých sedadel, která se zdála být schopna je pojmout. Seděli na místech pro právní zástupce, pro advokáty, pro svědky, pro soudní zřízence a s výjimkou soudcovského stolce seděli na všech ostatních židlích, které dokázali obsadit. A když byla všechna místa plná, zůstali stát, sevřený šik výřečných mužů v šedých parukách a černých talárech, v uličkách mezi sedadly a v prostoru, kudy přicházel soud. Jedinými vážnými soupeři advokátů byli novináři. Reportéři se nacházeli ve veškerém prostoru, který neobsadili advokáti bez pověření... A těch pár zbývajících míst, která nezabrali žurnalisté, zaplnil dychtivý dav přihlížejících, kteří se mezi sebou strkali a kterým se podařilo – způsobem, o němž se bylo možné jen neuváženě dohadovat – přesvědčit strážné, aby je vpustili dovnitř. Úplně shora pak dolů na zápasící dav pod sebou shlížela veřejnost.23

Jako první dorazil Queensberry, a to nikoli ve formálním oděvu, ale v loveckém, v barvě cambridgeské modři. Se zrzavými licousy a povislým spodním rtem ani zdaleka nevypadal aristokraticky. O pár minut později se objevil Wilde, protlačil se davem ke stolu advokátů a dal se do živého hovoru se sirem Edwardem Clarkem. Tvářil se vážně a neprojevoval sklon k lehkomyslnosti, který byl tak patrný u magistrátního soudu. Límec se stojáčkem a černá kravata sepnutá špendlíkem s diamanty a safíry a nápadná nepřítomnost květiny v klopě kabátu jeho vážnost jen podtrhovaly. Než byl Queensberry povolán, stál pouhý metr nebo dva od Wilda, jeho lesklé nové světle hnědé rukavice esteticky kontrastovaly s elegantním šedým semišem jeho protivníka. „Jeho lordstvo působilo staře, pohuble a vyčerpaně; pan Wilde byl veliký, uvolněný a pitoreskní,“ poznamenal Sun.

Sir Edward Clarke jednání zahájil popisem Wildovy kariéry, jeho rodinného života a literárního úspěchu. Ve snaze předvídat a odvrátit možnou linii Carsonova útoku poté předložil jeden z Wildových dopisů Douglasovi, který patřil k těm více kompromitujícím a o němž předpokládal, že o něm Carson ví. Ukázalo se ovšem, že Carson o listu vůbec nevěděl (tato skutečnost je v tomto textu odhalena poprvé – viz str. 336). Byla to první z několika taktických chyb, jichž se Clarke dopustil. Výslech vlastního svědka, který trval hodinu a pět minut, proběhl k jeho spokojenosti. Wildovo vystupování, když si „téměř hověl na svědecké lavici“, bylo podle Evening News sebejisté a spisovatel si chvílemi dovolil nahodilé náznaky humoru, když události líčil v duchu anekdot u večeře, v Morning nicméně poznamenali, že „jeho afektované způsoby vedly k tomu, že jeho odpovědi bylo občas obtížné zachytit“. Markýz, který odmítl židli, v prostoru pro obžalovaného stál se založenýma rukama, spodním rtem neustále přejížděl po horním a na Wilda pohlížel s výrazem vrcholného pohrdání, k němuž se chvílemi přidávalo zlostné mumlání.

Poté zahájil křížový výslech silně nachlazený Carson.

Pan Wilde si opřel paže o zábradlí svědecké lavice, rukavice mu ladně spadaly z elegantních rukou, zatímco s úsměvem čelil obhájci lorda Queensberryho. Stejně dobře by se mohl usmívat na věšák. „Uvedl jste, že je vám třicet devět let. Já tvrdím, že je vám přes čtyřicet.“ Znělo to přímě, téměř brutálně a dal se z toho vyčíst styl toho, co mělo následovat. Byl to strhující souboj. Carsonovu bílou, úzkou a inteligentní tvář paruka změnila v ostře řezaný reliéf. Když se rozzlobí, bere na sebe nehybnost posmrtné masky. Je nesmírně rozvážný, ale když chce na něco poukázat, vyhrkne a nenechá se přerušit. Když se mu nedostane odpovědi, kterou očekává, odmlčí se; podívá se k soudní stolici, na porotu, pohlédne na diváky. Pak pozvedne hlas slovy: „Žádám vás, pane...“ Když se naopak domnívá, že zabodoval, vrhne na mladšího muže nesmírně zachmuřený úsměv; podívá se na soudce a na svého klienta. Jeho sebeovládání je dokonalé... Svědek, ať už je jeho pozice jakkoli dobrá, je proti němu během křížového výslechu jako dřevo proti železu. Divákovi, který o okolnostech případu nic neví, připadá, že má svědka v hrsti jako chlapec chrousta připíchnutého na špendlíku.24

Lhát hned zkraje o vlastním věku nebyl dobrý začátek, pak ale Carson k Wildově radosti obrátil pozornost k jeho vztahu s Douglasem. Tady nebylo proti čemu se hájit, veškeré důkazy byly nepřímé. Poté se Carson Wilda dotázal na epigramy, kterými přispěl do vydání oxfordského studentského časopisu The Chameleon. Ve stejném čísle vyšel i příběh „Kněz a ministrant“, který byl daleko více kompromitující než cokoli, co napsal Wilde, spisovatel jej ovšem odsoudil jako nechutný a Carsonovi se tak nepodařilo prokázat, že na něj toto spojení vrhalo jakýkoli stín viny. Když přešli k Obrazu Doriana Graye, byl Wilde při obhajobě vlastních názorů na umění a morálku ve svém živlu. Carson vzal první verzi, která vyšla v jistém americkém časopise, protože kniha podle něj nabízela „vyčištěné vydání“, a našel v něm přesně tu větu, o níž se Wilde domníval, že bude rozumné ji z knihy vypustit. „Zažil jste někdy ten pocit bláznivého zbožňování krásného muže, který je o mnoho let mladší než vy?“ zeptal se Carson. „Nikdy jsem nezbožňoval nikoho kromě sebe,“ zažertoval svědek. Byl to nepříjemný okamžik, o chvíli později ale Wilde již opět hrál pro diváky, choval se u soudu jako na jevišti a po prvním dnu odcházel plný sebevědomí.

Opona před druhým dějstvím se zvedla druhého dne zrána a Carson začal Wilda vyslýchat ohledně jeho soukromého života. Vyšetřování, které v době, kdy byli Oscar a Bosie v Monte Carlu, prováděl Charles Russell, přineslo pár šokujících odhalení, Wilde ale stále držel publikum pevně v ruce. „To byl váš oblíbený nápoj – ledově vychlazené šampaňské?“ – „Ano, naprosto proti pokynům mého lékaře.“ – „Pokyny vašeho lékaře se nezabývejte.“ – „To také nedělám. Chutná daleko lépe, když se jimi nezabýváte.“ Další otázky se týkaly Douglase a také sluhy Waltera Graingera z jeho bydliště v Oxfordu. „Políbil jste ho někdy?“ – „Ale ne, vůbec. Byl to podivuhodně ošklivý hoch.“ A zanedlouho bylo po všem. Carson Wilda díky tomu, že mu poskytl den, kdy mohl hájit sebe i své umění, zaskočil zcela nepřipraveného. Jediný vtipný bonmot nad míru a Oscar se v podstatě „promluvil“ do vězení.

Následujícího dne Wilde, v polovině Carsonovy nesmírně působivé úvodní řeči obhajoby, na radu svého obhájce od obžaloby upustil. Sir Edward podnikl chabý pokus přimět soud, aby se ve věci urážky „vystupuje jako“ shodl výhradně na základě Wildova vydaného díla na verdiktu „nevinen“, Carson to ale kategoricky odmítl a trval na tom, aby byly přijaty veškeré body z Queensberryho vyjádření k žalobě. Porota se radila několik minut a poté vyhlásila, že pomluva se zakládá na pravdě, že byla zveřejněna k prospěchu veřejnosti a obviněný je nevinný. V soudní síni propukl hlasitý potlesk a jásot a soudce ani přítomní úředníci nevyvinuli žádnou vážnější snahu ho potlačit. Později toho dne soudce Collins poslal Carsonovi vzkaz následujícího znění: „Milý Carsone, nikdy jsem neslyšel působivější řeč ani důkladnější výslech. Blahopřeji vám, že jste se vyhnul většině té špíny. Váš R. Henn Collins.“

Wilde, který byl toho rána v Old Bailey, nikoli ale přímo v soudní síni, soud rychle opustil a zamířil do hotelu v ulici Holborn Viaduct, kde se k němu na oběd připojili oba bratři Douglasové a Robert Ross. Reportér deníku Sun se s ním pokusil udělat rozhovor, ale musel se místo toho spokojit s Percym, který mu řekl, že on i jeho bratr chtěli jít svědčit, ale Wilde jim v tom zabránil.

Já a všichni členové mé rodiny s výjimkou otce naprosto a ani v nejmenším nevěříme tvrzením obhajoby. Podle mého názoru jde jednoduše o součást pronásledování, jemuž nás otec vystavoval, kam až má paměť sahá. Myslím, že můžeme panu Wildovi a jeho právnímu zástupci klást za vinu, že to neprokázali, i když to udělat mohli.25

Dodal také, že „s plným svolením pana Wilda může prohlásit, že pan Wilde nemá v úmyslu bezprostředně odjet z Londýna a že zůstane a bude čelit všemu, co z řízení vyplyne.“ Oscar ve velmi podobném duchu napsal také do Evening News.

Prokázat, že mám pravdu, by pro mne bylo nemožné, aniž by lord Alfred Douglas usedl na lavici svědků proti svému otci. Lord Alfred Douglas po tom velice toužil, ale já jsem to nedovolil. Než abych ho uvedl do tak bolestného postavení, rozhodl jsem se, že od případu upustím a raději ponesu na vlastních bedrech veškerou potupu a hanbu, které snad vyplynou z mé žaloby na lorda Queensberryho.

Po obědě šli společně navštívit sira George Lewise, který Oscarovi řekl: „Jaký má smysl za mnou teď chodit? Nemůžu vůbec nic dělat. Kdybys měl dost rozumu a hned na začátku ke mně přinesl vizitku lorda Queensberryho, byl bych ji roztrhal a hodil do ohně a řekl ti, abys ze sebe nedělal hlupáka.“26 Potom se vydali po ulici Fleet Street a čtvrtí The Bank k hotelu Cadogan, kde byl ubytovaný Bosie.

Zástupci zákona mezitím postupovali překvapivě rychle. Jakmile soud skončil, dal markýz Charlesi Russellovi pokyn, aby poskytl své dokumenty řediteli státního zastupitelství na ministerstvu financí. O hodinu později si Russella předvolal státní zástupce Hamilton Cuffe, podle něhož šlo o informace tak závažné povahy, že to vyžadovalo okamžité jednání. Krátce po druhé hodině odpolední Cuffe vyslal jednoho ze svých lidí do sněmovny k poradě se dvěma nejvyššími muži zákona, generálním prokurátorem a nejvyšším státním zástupcem a také s ministrem vnitra Herbertem Asquithem. Asquith následně vydal pokyn k okamžitému vydání zatykače a Wildovu zadržení, ať už se nachází kdekoli. V půl čtvrté dorazil zástupce ministerstva společně s policejním detektivem ze Scotland Yardu do Bow Street, kde úředník se soudní pravomocí sir John Bridge shledal celou záležitost natolik důležitou, že odročil své jednání a doprovodil je do kanceláře generálního prokurátora. Tam prošel výpovědi svědků, které sesbíral Russell, ale Carson je nepoužil, následně se vrátil k soudu a v pět hodin vydal zatykač. Queensberry tím, že koruně poskytl důkazy o Wildově kriminálním chování, spisovatelovo zatčení nepochybně urychlil. Často se říkává, že vydání zatykače bylo pozdrženo do chvíle, kdy vyjížděl z nádraží poslední vlak umožňující nalodění pro cestu na kontinent, což by Wildovi dávalo čas pro případ, že by chtěl uprchnout; tato představa je ovšem absurdní. Wilde byl zatčen v 18:20, zatímco podle Bradshawova jízdního řádu měly toho večera směrem ke kanálu vyrazit do 21:45 ještě další čtyři spoje. Alfred Taylor, jehož jméno v procesu sehrálo zásadní roli, byl zatčen následujícího rána a oba muži byli podle § 11 dodatku trestního zákona z roku 1885 obviněni z „páchání skutků hrubé nemravnosti s jinými osobami mužského pohlaví“. Taylorovi zůstane navěky ke cti, že dostal možnost stát se svědkem ve prospěch koruny proti Wildovi, ale tuto nabídku odmítl. Kauce nebyla povolena, což bylo překvapivé, protože tento delikt byl klasifikován jako pouhý přestupek.

Tisk o soudním procesu informoval velmi různorodě a většina deníků přinášela v jednotlivých dnech dlouhé zprávy ze soudního jednání. (Pall Mall Gazette shodou okolností otiskl právě toho odpoledne, kdy se Carson Wilda dotazoval na Obraz Doriana Graye, recenzi na nově vydané dílo o knihách, které se svým autorům staly osudnými: Books Fatal to their Authors.) Procesu se věnovaly také noviny v Paříži a New Yorku. Zejména ty francouzské přitom dávaly najevo jisté překvapení a údiv nad tím, co jim připadlo jako anglické pokrytectví – tedy veřejné vyhlašování pohoršení, ale zároveň přinášení tolika lascivních detailů, kolik jen bylo možné. Svatouškovský postoj k věci po prvním dnu zaujal večerník St. James’s Gazette, který odmítal cokoli zveřejnit až do vynesení rozsudku a následně informace publikoval doplněné o dva sloupky pochvalných dopisů čtenářů na adresu svého jednání. Další tiskoviny se v úvodnících oddávaly záštiplným tirádám, což platilo zejména pro Daily Telegraph. Na paškál si je vzal nepříliš významný týdeník London Figaro:

Nad ohavnými obviněními proti panu Oscaru Wildovi – dost možná nejduchaplnějšímu muži Anglie a zcela jistě geniálnímu dramatikovi – se tají dech. Sotva můžeme udělat víc než pozvednout ruce v hrůze a úžasu. Přesto můžeme co nejvehementněji protestovat proti počínání Telegraphu a dalších novin, které pana Wilda odsoudily ještě předtím, než stanul před porotou. Nikdo nepopírá, že důkazy proti němu jsou otřesně silné, ale dokud nebyl odsouzen, je podle zákona nevinný a od této části tisku, která si nikdy nenechala ujít příležitost pana Wilda očernit, je hanebné a neslušné využívat současné příležitosti k tomu, aby si na něm vylévala zlobu... bude téměř nemožné, aby se panu Wildovi dostalo spravedlivého soudu... Pan Wilde si jako obr mezi trpaslíky přirozeně vysloužil nenávist všech podlých malých lidí, kteří se nyní chtějí stát většími tím, že jej snižují. Moudřejší a chápavější lidé se jeho absurdnímu chování vysmívají, ale obdivují jeho nepochybný talent. Dojde-li na nejhorší, nebude to poprvé, kdy bude báječný umělec zároveň báječně darebný.27

Constance mezitím dospěla k názoru, že bude rozumné vzít Cyrila a Vyvyana domů z internátních škol, a Cyrila poslala k příbuzným do Irska. Můj otec na toto období o šedesát let později vzpomínal takto:

Po návratu ze školy jsem zůstal nějaký čas v Londýně a vybavuji si hlavně matku, jak se s pláčem probírá novinovými výstřižky, povětšinou z kontinentálních novin. Mně do nich samozřejmě nahlédnout nedovolila, i když jsem nemohl nevidět palcové titulky se jménem OSCAR WILDE: ale o tom, jak se věci skutečně mají, jsem neměl ani tušení.28

Krátce nato byli oba chlapci posláni do Švýcarska ke Constancinu bratrovi a otce už nikdy nespatřili.

První soudní proces s Wildem proběhl tři týdny po krachu jeho žaloby pro urážku na cti a skončil s tím, že se porota nedokázala shodnout. Zástupci koruny hojně využívali důkazy shromážděné Charlesem Russellem a předvedli před soud svědky. Šlo převážně o prostituty, vyděrače, jejich bytné a také o zaměstnance hotelu Savoy a zařízených místností, které Wilde využíval. Freda Atkinse, jednoho z vyděračů, soudce okamžitě vyloučil kvůli křivé přísaze. 24. dubna, tedy dva dny před začátkem jednání, byl veškerý obsah Wildovy domácnosti na Tite Street prodán ve veřejné aukci, aby z něj byly pokryty jeho dluhy. Knihy byly již předtím povětšinou staženy z prodeje a dvě jeho divadelní hry se sice ve West Endu hrály ještě několik dalších týdnů, autorovo jméno ale zmizelo z programů a na plakátech bylo přelepeno. Stejný postup zvolilo u svého představení Ideálního manžela newyorské divadlo Lyceum.

Tady to mohlo skončit – Wilde byl v očích veřejnosti již dostatečně zneuctěn. Podle zákona nebylo nutné pokračovat ve stíhání. Přesto se tak stalo a na scénu vstoupil samotný nejvyšší státní zástupce sir Frank Lockwood, který se ujal posledního procesu. Edward Carson údajně Lockwooda žádal, aby k Wildovi přistupoval mírněji, ale dostalo se mu odpovědi: „Udělal bych to, ale nejde to. Netroufneme si to. V Anglii i v zahraničí by se okamžitě začalo říkat, že jsme to museli nechat být kvůli lidem zmíněným v Queensberryho dopisech.“29 Je možné, že Queensberry mezitím napsal Roseberymu a pohrozil odhalením pravdy o jeho vztahu se svým zesnulým synem, pokud Rosebery nezařídí Wildovo odsouzení? To se nejspíš nikdy nedozvíme. Soudě podle jeho další korespondence toho rozhodně byl schopen. Důležitější bylo, že vláda potřebovala předvést, že kromě štěkání umí v případě těchto choulostivých přečinů také kousnout, a to zejména po fiasku v Cleveland Street z roku 1889.30 7. května 1889 byl Wilde propuštěn na kauci. Jedním z ručitelů byl Percy Douglas, jehož otec v tom viděl poslední z řady projevů synovské neúcty a 21. května se se svým potomkem veřejně porval na Piccadilly. Constance po veřejné dražbě v Tite Street s odvahou a dojemnou loajalitou zůstala v Londýně, aby Oscarovi poskytla veškerou možnou podporu. Bydlela nejprve u přátel, později se přestěhovala do podnájmu poblíž čtvrti Bayswater. Zemi nakonec opustila teprve týden poté, co byl její manžel 25. května 1895 pravomocně odsouzen za hrubou nemravnost ke dvěma letům těžkých prací, a připojila se ke svým synům v zahraničí. Oscar Wilde z vězení vyšel 19. května 1897, okamžitě zamířil do ciziny a do Anglie se už nikdy nevrátil. Zemřel v Paříži 30. listopadu 1900 ve věku 46 let.

Kdybych mohl dědečkovi položit jednu otázku, zněla by takto: „Proč jsi to, pro všechno na světě, udělal?“. Tato jediná odpověď by byla klíčem k řadě věcí v jeho životě, pro které nemáme uspokojivé vysvětlení. Jak Oscar později napsal v rozsáhlé apologii De Profundis, při žalobě za trestně stíhatelnou pomluvu ztratil hlavu. „Pozbyl jsem vládu nad sebou. Nebyl jsem už kapitánem u kormidla své duše a nevěděl jsem o tom. Tobě jsem dovolil, abys mne ovládl, a tvému otci, aby mě vystrašil... Ve vaší ohavné hře vzájemné nenávisti jste házeli kostky o mou duši a ty jsi náhodou prohrál. To bylo vše.“ Jeho chování ale nelze jednoduše vysvětlit. Roli nepochybně sehrály arogance zrozená ze společenského a literárního úspěchu a přesvědčení, že je jaksi nedotknutelný zákonem, stejně jako touha zalíbit se mladému Douglasovi. Kromě toho jsem si jist, že v tom byl i jakýsi zvrácený prvek touhy sehrát před soudem divadelní kus, jehož prolog „napsal“ podle vlastní představy, zatímco výsledek měl být v rukou osudu: „Nebezpečí,“ jak později prohlásil o svém životě v polosvětě, „nebezpečí byla polovina vzrušení.“ Když o pár měsíců dříve s Bosiem navštívili Alžír, setkali se tam s Andrém Gidem, kterému Oscar přiznal, že ho Queensberry pronásleduje. Gide mu radil, aby byl opatrný. „Opatrný!“ vykřikl Oscar. „Ale jak mám být opatrný? To by znamenalo návrat zpátky. Musím jít, kam až to jde. Dál už jít nemůžu. Něco se musí stát… něco jiného.“31

Pokud byla Queensberryho původní „nastražená past“ jen vulgární provokací, pak to, že do svého vyjádření k žalobě zahrnul dva příklady nemravnosti ve Wildově díle, představovalo výrazně rafinovanější napadení ze strany právníků. Potřebovali zdůvodnit slova o tom, jak Wilde „vystupuje“, zároveň se ale jednalo o otrávenou návnadu. Kdyby Wilda postavili před pouhý soupis jeho přečinů s mladými muži, pak by se podle jejich uvažování mohl z případu stáhnout. To by zmařilo markýzův cíl, jímž bylo Wilda veřejně ponížit. Kdyby ovšem bylo napadeno jeho dílo jakožto umělce, pak by – vzhledem k jeho temperamentní obhajobě Obrazu Doriana Graye po jeho prvním vydání – bylo pravděpodobnější, že bude ochoten pustit se do boje. Je sice nepravděpodobné, že by úvahy právníků zašly tak daleko, Wilde byl ovšem dobře obeznámen se soudními procesy pro obscénnost a nemorálnost z roku 1857 proti jeho dvěma nejoblíbenějším francouzským autorům: Flaubertovi za Paní Bovaryovou a Baudelairovi za Květy zla. V případě Flauberta obvinění znělo, že jeho dílo „pobuřuje obecné a náboženské zásady a morálku“, verdikt soudu proti Baudelairovi pak říkal, že Květy zla obsahují „obscénní a nemravné pasáže a výrazy“. Flaubert byl nakonec obžaloby zproštěn, Baudelaire musel zaplatit pokutu 300 franků a vyřadit z knihy šest básní, kterých si velmi cenil. Ve srovnání s tím, co potkalo Wilda, z toho vyvázli lehce. U obou autorů se také v době jejich soudních procesů projevují určité nepříjemně povědomé názorové paralely. Baudelaire krátce před zabavením své knihy napsal matce: „Víš, že jsem vždy měl za to, že literatura a literární umění míří k cíli, který je nezávislý na morálce.“ A Flaubert, podrážděný opatrností svého nakladatele Maxima Du Campa, údajně prohlásil: „Je mi to jedno. Je mi jedno, jestli můj román pobuřuje měšťáky. Je mi jedno, jestli nás dají k soudu.“ Jen máloco by Wilda těšilo víc než stanout na lavici svědků a obhajovat své umění. Britský právní systém však byl v tomto ohledu ještě přitažlivější, protože zatímco Francouzi se hájili prostřednictvím svých právníků, Wilde věděl, že bude moci u soudu „vystoupit“ osobně.

Byl Oscar Wilde, jak si troufají tvrdit někteří moderní autoři, vědomým a dobrovolným raným mučedníkem pro věc homosexuálů? Přinejmenším zpočátku ne. Život miloval až moc na to, aby všechno zahodil kvůli jakémusi absurdnímu hašteření se vznětlivým aristokratem. Jak později napsal Douglasovi v De Profundis:

Neuvědomuješ si dnes, že jsi to měl vidět, že jsi měl přijít a říci, že v žádném případě nedovolíš, aby bylo kvůli tobě zničeno moje umění? Věděl jsi, čím pro mě moje umění je, tou ohromnou prapůvodní zprávou, jíž jsem sám sebe odhalil nejprve sobě a poté světu; skutečnou vášní mého života; láskou, vedle níž byly všechny ostatní lásky jako voda z mokřadu vedle červeného vína.32

Když se však podruhé objevil u soudu a hájil se proti státu s vědomím, že jeho šance na úspěch osudově slábne s každým dalším svědkem, kterého obžaloba předvedla, nelze se ubránit pocitu, že už začal sám sebe pasovat do role tragického hrdiny. Jeho vášnivá a výmluvná obhajoba „lásky, která se neodvažuje vyslovit své jméno“ během křížového výslechu, byla v tomto procesu okamžikem stejně zásadním jako lehkovážná slova o tom, že nepolíbil Waltera Graingera v případě původní žaloby pro nactiutrhání. Později, když vyšel z vězení, psal přátelům o své sexualitě otevřeně a bez výčitek. „Ano, nepochybuji, že zvítězíme, ale cesta je dlouhá a krvavá obludným mučednictvím,“ napsal v březnu 1898 Georgi Ivesovi. „Nic kromě zrušení dodatku trestního zákona ničemu nepomůže. To je podstatné. Nikoli veřejné mínění, ale spíše veřejné činitele je třeba vzdělávat.“33 A Robbiemu Rossovi napsal: „Kdybych byl změnil svůj život, byl bych tím připustil, že uranská [tj. homosexuální] láska je zavrženíhodná. Já ji považuji za ušlechtilou – za vznešenější než jiné její podoby.“34 Tragicky se tak naplnilo přání, které vyslovil kdysi během školních let, že by v posmrtném životě nechtěl být ničím více než hrdinou nějaké cause célèbre a vstoupit do dějin jako žalovaná strana v případu „královna versus Wilde“.35