NATASHA SOLOMONS

JÁ, MONA LISA

Věnováno mým rodičům Carol a Clivovi

Copyright © Natasha Solomons, 2022

First published as I, MONA LISA in 2022 by Hutchinson, an imprint of Cornestone. Cornestone is part of the Penguin Random House group of companies.

Jacket design by Henry Petrides

Images © Bridgemann/Shutterstock/Unsplash

Translation © Jana Žlábková, 2022

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-493-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-494-9 (mobi)

Průvodce galerií

Renesanční sál

Mona Lisa – nejslavnější obraz Leonarda da Vinciho

Leonardo da Vinci – florentský vynálezce, polyhistor a geniální malíř

Salaì – Leonardův hlavní pomocník, učeň a zároveň jeho milenec

Francesco Melzi, známý též jako Cecco – další Leonardův pomocník, později zapisovatel a editor Leonardových rukopisů a zatrpklý sok Salaìho

Lisa del Gioconda – proslulá florentská kráska a žena na portrétu Mona Lisa

Francesco del Giocondo – bohatý obchodník s hedvábím a manžel Lisy

Niccolò Machiavelli – politik, diplomat a příležitostný přítel Leonarda

Raffael Santi – mladý malíř z Urbina a Leonardův důvěrný přítel a obdivovatel

Michelangelo Buonarroti – sochař, malíř, mrzout a rival Leonarda

Léda – královna Sparty a Leonardův nejúžasnější a nejkrásnější obraz, přítelkyně Mony

Julián Medicejský, vévoda z Nemours – příslušník slavného florentského rodu Medicejských a syn Lorenza Medicejského, zvaného Il Magnifico

Papež Lev X. – bratr Juliána Medicejského, vášnivý milovník jídla, hudby i Boha

František I. Francouzský – mladý král a patron Leonarda da Vinciho ve Francii, jenž zakoupil Monu Lisu, Lédu a další obrazy

La Cremona – nejslavnější milánská kurtizána, básnířka a předobraz Lédy

Francouzské galerie

Sál Krále Slunce

Ludvík XIV., zvaný Král Slunce – obdivovatel obrazů Mona Lisa a Léda, francouzský absolutní monarcha

Královna Marie Tereza – Ludvíkova zbožná španělská manželka

Madame de Montespan – oficiální milenka krále Ludvíka a matka sedmi z jeho dětí

Madame de Maintenon – vychovatelka a králova milenka po Madame de Montespan

Revoluční Francie

Ludvík XVI. – francouzský král

Marie Antoinetta – jeho výstřední manželka, vášnivá a rozmařilá žena

Jean-Honoré Fragonard – rokokový malíř a oblíbenec Marie Antoinetty, jehož úspěchy ukončila revoluce

Sál dvacátého století

Pablo Picasso – malíř a přítel Mony Lisy

Sigmund Freud – psychoanalytik a milovník umění

Vincenzo Peruggia – zloděj a únosce Mony Lisy, italský nacionalista

Jacques Jaujard – skvělý ředitel muzea Louvre během druhé světové války, kterého nikdy nikdo neviděl bez cigarety

Jeanne Boitelová – francouzská filmová herečka působící v odboji pod jménem Mozart, manželka Jacquese Jaujarda

Prolog

Louvre, Paříž, současnost

Zpočátku jsem naslouchala ve tmě. Byla jsem nová, neměla jsem oči a nedokázala jsem rozpoznat noc ode dne. Ale zjistila jsem, že mám ráda hudbu – svěží radostné tóny liry de braccio a flétny – a chraplavé klábosení v ateliéru. Šimrání malířského uhlu. Pevné teplo konečků prstů uvádějících mě vrstvu po vrstvě do života. Zrodila jsem se, ale ne hned, spíš jako když se hromadí dým v místnosti, obláček po obláčku. Jeho štětec a jeho dech na mých tvářích do mě vlévaly život. Vplula jsem do vědomí, jako bych stoupala ode dna nejhlubšího oceánu, chladného a černého. Vnímala jsem hlasy, jako když vlny narážejí na skály. Ale pořád jsem naslouchala jeho hlasu. Šeptal mi. Chtěl, abych vznikla, vylákal mě ven z topolového dřeva. Do té doby mi tma nevadila. Ještě jsem netušila, že existuje světlo.

Nejprve vznikla moje tvář, vynořila se z okrouhlých vrstev olovnaté běloby. Vykouzlil mě z tónovaných stínů a temných vrstev odstínů. Znovu a znovu mě pokrýval imprimiturou, tenkým okrovým nátěrem, průsvitným jako motýlí křídlo. Má pleť nebyla narůžovělá, ale popelavá, a tak přidal trochu červeného laku a žlutou a vystínoval mě tmavým okrem. Mé ruce a šaty a závoj a vlasy byly zatím pouhé myšlenky, skrývaly se v uhlu a čekaly. Nejdřív vznikla skica tuší. Ostrý hrot jehly vyrýval mé nové obrysy připravené na uhlové spolveri. Jeho prsty vtíraly otvory v papíře jemný prášek. Byla jsem obrys, zrcadlový obraz na dřevě. Sbírka částí. Brada. Prsa. Prst. Nos. A svýma novýma očima jsem se rozhlížela kolem. Ruch dne a poklid noci. Nad vším jsem žasla. Hvězdy poblikávající za oknem zářily jako svíčky v ateliéru – možná je stvořil nebeský malíř, Leonardo nebe, podle nové konstelace na objednávku bohů.

Leonardo mě maloval, dával mi ramena a rty a vytvářel kaskády mých vlasů a průsvitnost mého závoje a přitom ke mně promlouval.

„Malování je pro mě důležitější než hudba, protože nezanikne hned po svém stvoření. Píseň, kterou vyluzovala loutna, je sice sladká, ale už dozněla, a vy jste tady.“

Uchváceně jsem poslouchala tyto důvěrnosti a začínala jsem hluboko uvnitř cosi cítit – první semínka lásky.

Zpočátku jsem na Leonarda hleděla soustředěně a mlčky. A pak mi jednoho dne prozradil tajemství nebes. Řekl: „Lidé věří, že na Měsíci někdo žije, ale jsou tam jen moře. Jeho povrch omývá slaná voda.“

Slyšela jsem hlas vyslovující otázku, kterou jsem chtěla položit.

„Na Měsíci opravdu nikdo není?“ řekl ten hlas.

A pak jsem s úžasem pochopila, že je to můj hlas. Mohla jsem mluvit. Netušila jsem to.

Leonardo se zarazil a udiveně se na mě zadíval. Předklonil se, aby jeho oči byly na stejné úrovni jako moje. Přejel štětcem přes má ústa.

„Vy tam opravdu jste?“ zeptal se.

„Ano, jsem,“ odpověděla jsem.

„Kdo jste?“ řekl a upřel na mě zkoumavý pohled.

Podívala jsem se na něj. „Jsem tvoje.“

Můj Leonardo byl mnohostranný – uměl tvořit, byl štědrý, pečlivý, ale nebyl rychlý a trvalo dlouho, než mě dokázal vykouzlit, a mezitím se mi svěřoval se spoustou věcí. V jediném listu viděl nové světy. Navždy bude pouze jeden Leonardo. A jenom jeden obraz, jako jsem já. Na ostatní obrazy se dá dívat, ale žádný z nich nevidí. Když jsem byla mladá a moje malba byla čerstvá a nepopraskaná, byla jsem zjevením v olovnaté bělobě a imprimituře. Po mém vzniku už nikdy nikdo tak nemaloval. Nebo alespoň nikdo stejně dobrý. Nemastné neslané šedé duše dál půl století vytvářely pobledlé Madony pro oltáře v provinčních kostelích. Ale při pohledu na mě se tajil dech a básníci nacházeli dávno ztracená slova.

Pochopte prosím, že já nejsem ta hezká měšťanka, žena obchodníka s hedvábím. Nejsem Lisa del Gioconda. Stále ji slyším, stejně jako předtím, a v jejím hlase cítím podrážděnost a úzkost. Drnčí starostmi. V ateliéru je zatuchlý vzduch. Nemůže se otevřít okno? Lisa. Lisa. Její jméno zní jako syčení páry. Musím začínat právě s ní? Být stvořena podle někoho tak obyčejného. Ale stejně jako se z vápence rodí tisíce rouch Madon zářících jako lapis lazuli, povstala jsem já z neústupné a zdráhavé Lisy.

Krátce jsme byly jako matka a její ještě nenarozené dítě. Měly jsme jednu duši. Tehdy jsem ještě nebyla sama sebou. Vymazaná jemná kudrlinka vlasů Lisy. A znovu namalovaná. První křivka její tváře. Tvar její lebky. Leonardova myšlenka a jeho záměr. Byla jsem víc Lisou a Leonardem než sama sebou. Ale postupně, tah za tahem, jsem vznikala. Rodila se má duše. Zvídavě jsem se rozhlížela kolem sebe. Viděla jsem třpytící se citronovníky v květináčích lemujících lodžii. Prach na listech. Potící se hudebníky hrající jen proto, aby se Lisa usmívala. Abych se usmívala. A pak už jsme nebyly stejné, ona a já. Pochválena budiž Madona a všichni svatí na nebesích. Můj úsměv není její. Nikdy nebyl. Vždycky potřebovala každý vtip vysvětlit, aby ho pochopila. Chudák hodná poctivá Lisa.

Když se teď dívám ze svého skleněného vězení v Louvru, uplynula staletí od chvíle, kdy jsem ji viděla naposledy. Ona leží v hrobce a já ve své skleněné kobce. Většina kriminálníků spáchala nějaký zločin. Já ne. Přestože je tenhle pozlacený palác plný krásy a mlčenlivých pokladů, je pořád vězením, pokud ho nemůžete opustit. Návštěvníci Louvru stojí hodiny frontu a pak na mě zírají, aniž by mě viděli. Teď jsem položka v turistických průvodcích. Ve svém věku jsem rozmrzelá a plná hořkosti, ale turisté se vážně chovají příšerně. Stěžují si navzájem, že jsem moc malá nebo že můj úsměv je spíše úšklebek. Kdysi jsem se tísnila s mnoha dalšími v nedůstojném skladu a téměř všichni na mě zapomněli, kromě těch, kteří mě přišli hledat. A přesto jsem dnes všude, takže mě už vlastně nevidíte, i když jsem přímo před vámi. Přicházíte sem strávit chvíli v mé přítomnosti a složit mi na pár vteřin poklonu, než vás odstrčí mí věznitelé. A pak se ke mně otočíte zády.

Když už se na mě nechcete dívat, nehledejte aspoň tu druhou Lisu. Já jsem skutečná. To je to tajemství. Upřímně řečeno, ona vám za to nestojí. Zbožná upovídaná manželka ješitného sebestředného kupce. Je mrtvá. Její kosti se v klášteře rozpadly na prach. Poslechněte si raději můj příběh. Moje dobrodružství za to opravdu stojí. Prožila jsem mnoho životů a milovali mě císařové, králové a zloději. Přežila jsem únos a útok, revoluci a dvě světové války. Ale můj osud je i milostný příběh. Příběh o tom, co jsme schopni udělat pro ty, které milujeme.

Byla jsem jeho od samého začátku, protože mi jako Prometheus vdechl oheň života. Zpočátku mě to nijak neděsilo, protože jsem netušila, co jsem. Jako malba na dřevě jsem jiná než člověk z masa, krve a kostí. Nevěděla jsem, co znamená být smrtelný ani že on musí jednou zemřít. Věděla jsem jen, že ho miluji a že za čas bude milovat i on mě. Byli jsme spolu mnoho let a svěřil mi spoustu tajemství. O své žárlivosti. O svých zneklidňujících ambicích.

A nakonec jsme učinili jeden druhého nesmrtelným, on a já. Ale teď je pryč a já jsem zůstala tiše a sama. Stěny mojí kobky jsou sice ze skla, ale je neprůstřelné, dva centimetry silné a zapečetěné před zbytkem světa. Neslyším téměř nic, jen tlumené mumlání. Nikomu už nestojí za to, aby ke mně promlouval. I když volám, nikdo mě neposlouchá.

Tak teď mě poslouchejte.

Florencie, 1504

Zima

Leonardo je v jednapadesáti letech pořád pohledný. Nosí krátkou růžovou tuniku a temně zelený sametový plášť, který mu daroval Lodovico Sforza, vévoda milánský. V tunice a plášti vypadá každým coulem jako proslulý umělec z Milána, jenž vtrhl mezi pečlivě ostříhané florentské konzervativní republikány v běžných pláštích. Jeho krásně upravené vlnité vlasy jsou teď protkané stříbrem a sahají mu do poloviny zad. Šediny mu dodávají na vážnosti a vznešenosti. Má stejné oči, jako mají ptáci, které miluje. Takové, jaké má aquilone, luňák, a pozoruje jimi každičký detail. Rýsují se pod hustým obočím a jako dve korouhvičky sledují dění v ateliéru. Dnes ráno posílá Zefyros teplý vítr, protože Lisa del Gioconda přišla se služkou, což Leonarda potěšilo a mě vyděsilo. Sleduji pomocníky, kteří přestali roztírat barvy a hledí na ni uchváceni její krásou. V době mezi jejími návštěvami vždycky zapomenu, jak je půvabná, a pak mě to pokaždé vyvede z míry, tedy než se zamračí, zatváří se podrážděně a představa smrtelné bohyně se rozplyne. Znechuceně si prohlíží oprýskanou krásu Sala del Papa a opracované kusy jehněčí a telecí kůže poházené na dlaždicích a lavicích. Jsou vysušené, voskově průhledné a připravené stát se pergameny. Je mi jasné, že na ni Leonardo zapomněl, ale najednou se stane zosobněním šarmu a pozornosti a usadí ji do nejlepšího křesla. Já odpočívám na malířském stojanu na vzdáleném konci sálu, což je výhodná pozice, ale Lisa je příliš zaměstnána sundaváním šál a nevšímá si mě.

„Nejdražší Leonardo, přinesla jsem vám dárek,“ řekne a podá mu malý balíček.

Leonardo se mírně ukloní a je jejím gestem zjevně dojat.

„Nuže,“ usměje se Lisa, „vy ho neotevřete?“

Leonardo snaživě odstraní papír a vyndá modlitební knížku. Pozvedne ji ke světlu a já vidím, že všechny stránky jsou ozdobeny rytinami zpodobňujícími děsivě trpící hříšníky odsouzené k zatracení. Leonardo se nechápavě zadívá na Lisu, která pevně sepne ruce.

„Mám starost o vaši věčnou duši, maestro. Moc vás prosím, přečtěte si ji.“

„Budu-li ji číst bez víry, nemůže mít žádoucí účinek, Madonno Liso.“

Rty se jí zachvějí.

Leonardo se ukloní. „Pečlivě ji prostuduji. Jestli někdo může spasit mou duši, jste to určitě vy.“

Nemám žaludek, a přesto se mi z toho zvedá. Leonardova duše nepotřebuje zachránit. Má vlastní jedinečnou víru. A kdyby jeho duše někdy potřebovala spasit, udělám to já, ne přezbožná Lisa del Gioconda. Já jsem obraz, který vidí a slyší. Mě se dotkla božskost. Přestože se mě znovu a znovu dotýkají i světštější hroty přehlížení a pohrdání.

„Salaì. Vin Santo. Pečivo.“ Leonardo dává pokyn svému hlavnímu pomocníkovi.

Salaì. Co o něm říct? Že je zloděj. Lhář. Paličák. Žrout. A Leonardo mu přesto všechno odpouští, protože ho Salaì dokáže rozesmát a navíc je krásný. Kvůli kráse Leonardo přehlédne cokoli. Což platí jak o Salaìm, tak o Lise. Salaì znamená „ďáblík“ a ten mladík s dlouhými loknami, připomínajícími pruhy leštěného ořechu, a s rošťáckým úsměvem je Leonardův věčný oblíbenec. Vypadá jako anděl, toužící odložit křídla a provádět lumpárny. Drahoušek Leonardo nedokáže odolat. To já musím bedlivě dohlížet na Salaìho a snažit se omezit škody, které nám ten darebák může způsobit, což činí dost často. Neustále Leonarda varuji, ale on mě skoro vůbec neposlouchá. Je v područí krásy.

Lisa se chvěje. Je to absurdní. V ateliéru je příjemně. Místnost má vysoké stropy a zastíněná okna. Olejové malby reagují na přílišné teplo a Leonardo potřebuje k malování stále stejné světlo. Lisa není nikdy spokojená.

„Mohli bychom rozdělat oheň?“

„Samozřejmě, Madonno.“

Sluhové začnou okamžitě pobíhat. Každý chce potěšit Lisu. Je to únavné. Za chvíli se oheň rozhoří, jako by ho vyčarovala, a plameny jemně ozařují její tvář. Leonardo se předkloní a je tím zjevně doslova uchvácený. Naznačí, aby mu přinesli štětce a paletu, protože se chystá porovnat mé tváře s jejími. K mé velké radosti je dřevo vlhké, a tak začne doutnat a chudinka Lisa se rozkašle a bílou ručkou si zakrývá ústa a lesklé zuby. Oči má zalité slzami. Leonardo uchváceně zkoumá každý detail jejího obličeje, jako by byla samotná Madona.

Lisa se rozhlíží po ateliéru, neklidná jako vrabčák. Klábosení a smích se ztlumí. Dokonce i Salaì se chová slušně. Lisa něco hledá. Mě.

„Ach,“ řekne, když mě konečně najde, a zatváří se dotčeně. „Pořád není dokončený.“ Pokrčí krásný nosík. „A nevypadá jako já.“

Tím chce říct, že se jí nelíbím. Což je skvělé. Protože ona se mi také nelíbí. Leonardo je mnohem diplomatičtější. Položí své ruce na její, aby ji uklidnil. Lisa ucukne. Není její manžel, a když se jí dotkne, vyděsí se.

„Obraz je poezie v obrazech.“

Lisa se na něj nechápavě podívá.

Leonardo to zkusí znovu. „Když maluji, maluji dvě věci. Maluji muže, nebo v tomto případě ženu. Ale zároveň maluji mysl – svou mysl, své představy. Tento portrét nezobrazuje pouze vás, ale i mou mysl a mé představy. Tato část obrazu vám bude cizí, protože není vámi, ale mnou.“

A mnou, pomyslím si, nicméně teď není vhodná chvíle na námitky.

Leonardo pokyne pomocníkovi, ať malířský stojan přinese před ně, a Lisa mě zkoumá se zjevnou nelibostí. Hledíme si do očí.

„Nikdo nikdy nevytvořil obraz, jako je moje Lisa. Ona je Eva, a není Eva, a je Panna, a zároveň je každá žena. Petrarcova Laura a Danteho Beatrice a všechny milované dámy. Ale je to i člověk z masa a kostí. Když napřáhnete ruku a přejedete jí prsty po tvářích, budete očekávat, že se na nich udělají ďolíčky. Je nádherou samotného života plnou vřelosti. Je obklopena světlem a stínem. Je legitimní dcerou přírody a toho boha, jenž mluví a dýchá.“

Lisa se předklání ještě víc, až se její řasy málem dotknou mých, a usilovně se snaží spatřit to, co a jak vidí Leonardo. Každý den hledím na svět očima, které mi dal, a svět pomrkává na mě. Záblesky vesmíru vnímané naším zrakem jsou úžasné.

Lisa to nevidí. Nemůže. Stojí naproti mně a dál mě zaujatě zkoumá a tváří se nešťastně. Zírám na ni a dívám se jí přímo do očí. Proč bych se měla odvrátit? Její rty se zkřiví znechucením.

„Takhle to nepůjde. Potřebuji, abyste alespoň předstírala, že se usmíváte, jinak nemohu malovat,“ stěžuje si mírně pobaveně Leonardo.

„Ale mně se tak líbí mnohem víc,“ namítnu. „Sluší jí to, když se mračí.“

Leonardo se mě snaží ignorovat a soustředí se jen na druhou Lisu.

„Maestro Leonardo, myslela jsem, že mě budete malovat z profilu. Tato póza je vyzývavá...“

„Ani trochu. Pohled je přímý. Intimní,“ prohlásí Leonardo. V jeho hlase ucítím hrdost.

Jsem sice žena, ale když se na mě někdo dívá, hledím mu odhodlaně do tváře. Nejsem jako ty, které tu byly předtím a ostýchavě klopily zrak, nebo upejpavě spínaly ruce a uhýbaly pohledem. Dívejte se na mě a já se budu dívat na vás. Celá Leonardova bottega ví, že namaloval něco převratného. Že jsem převratná. Jsem zázrak a změním svět, ale pouze těm, kteří to chtějí vidět. Lisa del Gioconda mezi ně nepatří.

Jak může vůbec věřit, že mezi ní a mnou je ještě nějaké spojení? Papírový řetěz, jenž nás spojoval, se přetrhl.

„Co si lidé pomyslí? Dívám se přímo na ně. Není to pokorné. Není to ctnostné.“ Z jejího tichého hlasu zaznívají obavy.

„Je to soukromý portrét, který bude viset ve vašem sídle. Kromě vašeho manžela ho nemusí nikdo vidět. Očekávám, že na něj bude hrdý, takže pozve všechny přátele a známé, aby ho také viděli.“

Lisa se maličko pousměje.

Leonardo jí položí ruku na paži. Tentokrát neucukne. „Ale moje Lisa není dokončena. Pohleďte na její ruce a paže. Na šaty. Všechno je teprve přeneseno z kartonu. Sotva jsem začal malovat krajinu za ní. Nemusíte mít obavy. Ještě ne. Hodně dlouho ne.“

Nikdy, pomyslím si. Já nebudu nikdy žít v sídle Giocondy. Mé místo je tady, s Leonardem. Leonardo říká pravdu. Trvá mu velmi dlouho, než něco dokončí. Pokud to vůbec dokončí. Nejsem si jista, jestli chci být dokončena, protože pak bych nebyla s ním.

Leonardo se na mě zlobí.

„Nemůžete být na Lisu trochu hodnější?“ plísní mě. „Dráždíte ji pokaždé, když nám přijde sedět.“

„Copak na tom záleží, když mě neslyší?“ namítnu. „Můj voce slyší jen největší umělci. Ti, kteří mají opravdové ingegno. Lisa je obyčejná. Všední.“

Můj hlas slyší pouze mistr. Zpočátku jsem to nevěděla a bezděčně jsem volala na garzoni v ateliéru, vyprávěla vtipy Tommasovi nebo pokřikovala urážky na Salaìho. Myslela jsem si, že mě ignoruje, ale celkem brzy jsem pochopila, že mě neslyší. Byla to dvojí úleva, protože jsem nemusela předstírat zdvořilost ani zklamání. Měla jsem volnost a mohla jsem být hrubá podle libosti, ale každou urážku jako by odnesl vítr. Leonardo a já jsme si pokládali otázku, zda mezi námi vznikl jedinečný vztah, jenž spojuje autora a jeho výtvor. Ale pak jednoho dne navštívil ateliér Raffael Santi, malíř z Urbina. A já řekla Leonardovi, že ten mladík skvěle kreslí, a Raffael se mi nevědomky uklonil a zamumlal poděkování.

Ukázalo se, že mě také slyší. Té noci jsme se s Leonardem dohodli, že můj hlas zjevně slyší umělci s opravdovou vizí a nadáním, ti, jimž se dostává ingegno. Dodnes jsem hrdá na to, že mě slyší mluvit pouze ti nejúžasnější lidé. Leonardo, Raffael. Jsem zvědavá, jestli přibudou další. Ale je mi to jedno. Dokud mám Leonarda, nebudu nikdy osamělá.

Leonardo si cosi bručí a dál se na mě kvůli mému chování vůči Madonně Lise zlobí. Nikdy nebývá nepříjemný a vždy je trpělivý k těm, kteří jsou hloupější než on, což jsme ostatně všichni.

„Možná jste chytřejší než Lisa, ale váš úsměv postrádá její sladkost. Stejně jako vaše prudká povaha.“

„Ona je stvořena z chladu a ze sebeovládání. Je jako žába.“

Leonardo odloží štětec. Dnes večer mu práce příliš nejde a já mu nijak moc nepomáhám. Uhlem kreslí a překresluje mé ruce. Základní vrstva běloby je plná pentimenti, změn záměru, a neustále maže spolveri, tečky, a pořád dokola upravuje úhel mých prstů. Pokud se neusmíříme, skončím možná bez rukou. Vím, že bych měla poprosit o odpuštění, ale slova mi váznu v hrdle. Chci, aby se věnoval jen a jen mně, ale je rozptýlený a zajímá se o spoustu věcí. Jeho kresby a návrhy jsou poházené po celém ateliéru. Kolem nás pomalu prochází Salaì a Leonardo ho chytí za ruku a políbí jeho jemnou kůži na zápěstí a já ucítím ostré bodnutí závisti. Nejen proto, že má ruce, ale i proto, že je mistr chce líbat. Ovšem ani Salaì ho nedokáže uklidnit, a tak znovu vymazává mé prsty tak dlouho, až z nich zbydou jen šmouhaté pahýly.

Dnes večer se v jeho podrážděnosti možná skrývá určitá jasnozřivost, protože náhle do ateliéru zavane otevřenými dveřmi studený lednový vítr a dovnitř vkráčí Niccolò Machiavelli, mistr potíží, které maskuje předstíraným přátelstvím. Současný ateliér, obytné místnosti a nová zakázka na nástěnnou malbu znázorňující bitvu u Anghiari, za to všechno vděčíme Machiavellimu. Jsme jeho dlužníci. Opakovaně upozorňuji Leonarda, že si má dávat pozor na Machiavelliho jízlivou shovívavost. Jeho oblíbenou měnou nejsou zlaté dukáty ani floriny, ale přízeň, a velmi ho baví vyžadovat ji na oplátku. Dívám se na jeho černé vlasy přilepené k bílé kůži a na úzké rty pozvednuté do úsměvu. Splátka se blíží.

„Leonardo! Můj drahý příteli.“

Leonardo vstane od malířského stojanu a obejme ho s upřímnou radostí, aniž by věnoval sebemenší pozornost mým obavám. Rád se nechává vyrušit a Machiavelli je pro něj příjemným rozptýlením. Je chytrý a vtipný. A Leonarda nijak neznepokojuje, že se v něm skrývá i temná stránka mysli. Zajímají ho všechny odstíny života.

Machiavelli přiměl florentskou radu, aby Leonardovi dávala zakázky, a zároveň mu zařídil bydlení i s ateliérem v refektáři kostela Santa Maria Novella. Sala del Papa byl vybudován pro papeže, když navštíví Florencii, a nabízí veškerý komfort. Zvenčí vypadá dostatečně okázale se zářivými zelenými pruhy v mramoru a s harmonicky uspořádanými geometrickými tvary svítícími bělostí jako kosti. Ale uvnitř je kostel zchátralý a zanedbaný, i zvenku by potřeboval opravit. Možná za to mohou úchvatné fresky bývalých florentských vládců z rodu Medicejů, kteří museli odejít do vyhnanství. Nejspíš kvůli tomu teď rada váhá s opravou střechy, kterou požaduje Leonardo, a tak je cihlová dlažba poseta loužemi a rozestavěnými kbelíky na zachytávání dešťové vody. Z obrazů na zdech hledí smutné oči medicejských mladíků s růžovými tvářemi a mezi nimi se neustále zvětšují vlhké skvrny připomínající rozvíjející se růže. Duchové Leonardova mládí. Většina oken netěsní a na žlutých zdech stékají pramínky vody jako kanoucí slzy.

Machiavelli se na mě zadívá, pak ho zaujmou Leonardovy prsty ušpiněné od barev a zamračí se.

„Pohráváte si s manželkou Francesca del Gioconda,“ prohlásí se zjevným nesouhlasem.

„Chlapci pracují na zakázce,“ řekne Leonardo, aniž by reagoval na jeho slova.

To je z převážné části pravda. Ale rada platí jenom mistra. Machiavelli se rozhlíží a dívá se na kůže, z nichž bude pergamen, a na kádě s bublající arabskou gumou. Postřehne i smích skupiny učedníků, jenž zaznívá z vedlejší velké místnosti. V ohništi praská a prská borovicové dřevo. Na nízkém stole stojí mísa s fíky, vedle nich leží velký kus ovčího sýra a šunková kýta, na níž se leskne bílý tuk. Je zjevné, že učedníci tu mohou mít poklidný život.

„Vy ty hochy rozmazlujete,“ postěžuje si Machiavelli.

„Jen občas,“ namítnu. „Když není milý, doslova zuří, jak jsou neschopní a nepořádní.“

Machiavelli mě ignoruje. Stejně jako každý kromě Leonarda.

„Mám radost, když jsou šťastní,“ řekne Leonardo. Nemá čas na Machiavelliho arogantní skoupost. „Malíř je ušlechtilý. Nosí dobře střižené šaty z krásné látky. Jí chutné jídlo. Jen tak může zkoušet namalovat krásu a uchvátit lidskou duši.“

Machiavelli pozvedne obočí, ale už nemá další námitky. „Je v tom případě ještě něco, co potřebujete?“ zeptá se stejným tónem jako majitel hostince, který se snaží dostat vysoké spropitné.

„Salaì? Co je na seznamu?“ zvolá Leonardo.

Salaì k nim tiše přikráčí a položí na stůl dva poháry, do nichž nalije víno. „Ručníky, ubrousky, svíčky, péřová matrace, naběračka, stojací lampy, kalamář, inkoust.“

„Nemůžete si to všechno opatřit sám?“ zeptá se pochybovačně Machiavelli. „Výhodná nabídka, kterou jsem vám vyjednal, by měla stačit na inkoust a ubrousky.“

Leonardo pokrčí rameny. „Vy jste se nabídl. A já mám podezření, že mě vaše návštěva bude nakonec něco stát. Co chcete? Nepřišel jste sem kvůli nákupům.“

Na Machiavelliho tváři se objeví široký úsměv. „Potřebuji vaši pomoc a odbornou radu. Hodlám odklonit tok řeky Arno. Odvést ji od Pisy a město tak připravit o přístup k moři. Všichni tvrdí, že to není proveditelné.“

„A vy víte, že mám rád neproveditelné věci. Snažíte se mě svést.“

„Samozřejmě. Nebudu vám lhát, Leonardo.“

Teď se zasměje Leonardo, ale není to dobré. Jasně vidím, že ho ta nabídka uchvátila. Odklonit tok řeky Arno vyžaduje projekt odpovídající možnostem bohů. Povzdechnu si. Machiavelli moc dobře ví, jak je pro Leonarda obtížné dokončit obraz, natož něco tak monumentálního, jako je tato velká nástěnná malba. Ale Niccolò Machiavelli zároveň slyší vytrvalé bubnování války a vidí cestu k vítězství nad Pisou, takže Leonardovo malování ho ve skutečnosti nezajímá, pokud mu nepomáhá realizovat jeho nekonečné ambice. Upřeně hledím na Leonarda. Je neuvěřitelně vzrušený.

„Máte přesné mapy? O jaký jde typ půdy?“ vyptává se.

Machiavelli vyndá z vaku složený dokument.

„Mapy samozřejmě nejsou tak dobré, jako kdybyste je nakreslil vy. Musíte tam jet a sám se podívat. Vytvoříte nové. Jen si to představte, příteli. Florencie s kanálem! Vítězné město s přístupovou cestou k moři, konečně budeme republikou, jež může soupeřit s Benátkami či samotným Římem. Nakreslíte návrhy a já přísahám, že dohlédnu na to, aby se jimi všichni řídili.“

Leonardo na něj dychtivě hledí. Chce mu věřit. Postupně se podvolil mnoha nabídkám významných vévodů, stvořil architektonické návrhy na katedrály nebo na válečné stroje, a všechny jeho nápady byly obdivovány, ale doposud nikdy nedostal nabídku tak velkého rozsahu. Vzplály v něm ambice a touha. Vidím to. Září jako Ikaros lapený do slunečního prstence.

„Budeme stvořitelé nové Florentské republiky,“ prohlásí Machiavelli.

Politika Leonardovi nic neříká. Zajímá ho technický zázrak, možnost změnit povrch země. Do tohoto projektu už je plně zabraný.

„Leonardo! Dojednej si podmínky,“ napomenu ho.

Přikývne a zadívá se na Machiavelliho. „Dodám vám účet za své výdaje. Za kresby a cestu.“

Machiavelli zabručí. „Samozřejmě. Bude to mít přednost před tímto obrazem?“

Leonardo neodpovídá.

Machiavelli stojí a zírá na mě. „Nelíbí se mi, jak se na mě dívá. Je to jen obličej na pozadí. Potřebuje nějaké šaty. A ruce. Kdy ji hodláte dokončit?“

„Nikdy,“ řekne Salaì, který se znovu objevil, aby odnesl sklenice. „Protože pak by ji musel předat Francescu del Giocondovi.“

Salaì mě nemá rád. Než jsem se objevila, neměl soka, jenž by ho připravoval o Leonardovu náklonnost. Přestože neslyší mé jízlivé poznámky a urážky, cítí, že nejsem obyčejný obraz. Znepokojuji ho.

Machiavelli si mě znovu pozorně prohlíží. „Je zvláštní. I když má jenom obličej. Ale je na ní cosi velmi živoucího.“

Otočí se ke mně zády. Neumí se chovat.

„No, a tady je oficiální smlouva na tu nástěnnou malbu,“ dodá Machiavelli. „Vyjednal jsem si skvělé podmínky. Měsíční plat patnáct florinů. A ty samozřejmě pokryjí veškeré náklady na materiál.“

Podá Leonardovi papír a ten ho podepíše, aniž by ho četl.

„Má být dokončena příští rok v únoru, bez odkladu a výmluv. Není to problém?“ řekne úlisně Machiavelli útočící na Leonardovu marnivost.

Leonardo mávne rukou, jako by zaháněl jeho obavy. Do každé práce se vždy pouští s velkým optimismem. A ten časem pomalu vyprchá, jako víno z rozbité karafy.

Salaì se pochybovačně zasměje a zavrtí hlavou. Výjimečně s ním souhlasím.

Ateliér bez něj je jako letní den bez slunce. Všichni jsme podráždění a leniví. Postrádáme důvod k činnosti. Leonardo pověřil Salaìho, aby se o vše staral, ale ostatní pomocníci odmítají jeho příkazy a handrkují se s ním. Leonardo přijal nového žáka, asi třináctiletého drobného chlapce. Povídá se, že prý dluží jeho otci peníze. Podle toho, co se říká v ateliéru, je jeho otec lombardský šlechtic, ale i přes dluh souhlasil, že bude Leonardovi platit za výuku syna pět lir měsíčně. Salaì přidal tuto částku do účetní knihy. Chlapec je elegantně oblečený, jeho jasně červená tunika je z ovčí vlny, a když je večer chladno, vezme si na sebe krásný šedý sametový plášť, který by nosil dokonce i Leonardo a jehož záhyby se vlní ve světle plamenů. Salaì ho neustále šikanuje. Večer po Leonardově odjezdu už Francesco Melzi na sobě svůj plášť nemá, protože se v něm vedle ohniště naparuje Salaì. Francesco sedí, mlčí a předstírá nezájem, ale po tváři mu kanou slzy zahanbení. Zná své místo v hierarchii bottegy. Objeví se naše služka Alicia a dvě ženy, které uklízejí a připravují jídlo, ale Alicia je znechucena nepořádkem, cosi si nespokojeně mumlá, tříská nádobím a zuřivě zametá, aby dala najevo, jak moc jí ten nepořádek vadí. Hromady odložených talířů. Hnijící ovoce.

Salaì rychle zakryje okno silným hrubým papírem, jak mu nařídil mistr. Světlo musí být rovnoměrné a chladné. Přicházejí další dělníci a tesaři, kteří přinášejí pět dlouhých prken z jilmového dřeva, aby postavili plošinu se žebříkem a další zařízení podle Leonardových plánů. Leonardo potřebuje dosáhnout na místa vysoko podél zdi, kam je třeba připevnit papír pro rozsáhlý karton pro radniční síň. Ateliér se náhle mění ve staveniště. Salaì přechází sem a tam a důležitě křičí. Dvě služky odcházejí se slzami v očích. To by Leonardo nikdy nedovolil. Maestro nevládne výhrůžkami, ale šarmem a něžností. Všichni ho toužíme potěšit. Přinášejí obrovský stoh papírů na šablonu. Salaì přikazuje chlapcům, ať je začnou slepovat dohromady. Rozšíří se nepříjemný pach králičí kůže vyvařující se v bublajícím kotli, v němž se připravuje lepidlo. Salaì kápne trochu lepidla Francescovi na zápěstí a popálí ho. Nejsem si jista, že to byla náhoda. Alicia zvrací, protože ten věčný zápach nesnáší. Ráda bych si postěžovala Salaìmu a vysílám jeho směrem salvy nadávek, které nemůže slyšet, a jako by vycítil můj nesouhlas, zvedne mě z trojnohého stojanu a odvleče mě do Leonardovy ložnice. Důrazně protestuji. Salaì se nepřítomnému Leonardovi omluví, že mě přestěhoval.

„Je to pro její dobro. Horko, pára a tuk z lepidla by malbu poničily.“

Opatrně mě položí na lněné přikrývky, přestože cítím, že by mě na ně nejradši hodil. Na okamžik se na mě upřeně zadívá.

„Bude milé strávit pár dní bez vašeho pohrdavého pohledu. Tváříte se, jako kdybyste vždycky všechno věděla nejlíp. Pokrytecká babizno.“ Potichu vydechne urážku, vyjde ven a bouchne dveřmi.

Jsem sama a mám vztek. Zírám na strop. Přes trámy je napnutá pavučina. Moje zlost se zmírní a změní se ve zvědavost. V mistrově pokoji jsem poprvé a vzrušuje mě představa, že mohu nakouknout do jeho soukromí. Pokoj přesně odráží Leonarda a je vybavený tak, aby mu padl jako odložené rukavice z teletiny. Změť papírů a důvěrně známé svázané zápisníky. Vůně růžové vody, levandule a terpentýnu. Cedrová truhla na šaty. Lněné plátno na posteli je hladké a neporušené. Prachové peří v polštářích nepomačkané a zatuchlé po týdnech nepoužívání. Leonardo má tu nejlepší postel s okázalými řezbami a gobelíny pověšenými na trámech. Všichni ostatní spí na matracích nebo se jich několik tísní na jedné posteli. Ale Salaì spí většinou tady. Představuji si, jak ho objímají mistrovy paže a jak si Leonardo pohrává s jeho kudrlinkami, přejíždí rukou po nahých zádech a ušní lalůčky zahrnuje polibky. Zaplaví mě žárlivost.

A přesto, když je mistr pryč, nedovolí si ani Salaì spát v jeho posteli a snít jeho sny. Leonardo by neměl nic proti tomu, že má hlava spočívá na jeho polštáři. Mezi jím a mnou je to jinak. Jeho city nejsou pomíjivé, jde o lásku přesahující tělesnost a já jsem rozhodnuta, že jednou mi bude dávat přednost dokonce i před Salaìm.

Leonardo je po několika týdnech v Pise nesmírně nadšený, ale i natolik vyčerpaný, že si ani nevšímá novinek. Zběžně pohlédne na náčrtky. Slyším, jak se po mně ihned ptá. Radostí se mi až zatočí hlava.

„Kde je Lisa? Kde je moje Lisa?“

Rychle otevře dveře do ložnice, a když mě spatří, rozzáří se radostí. Také se na něj usměji.

„Takže, jak tam bylo?“ zeptám se.

„Mokro. Blátivo. Ale jsou určité možnosti.“

Tvář mu plane, ale pod vzrušením se skrývá vyčerpání a únava, jako když se odstraní olovnatá běloba a ukáže se jasná barva na tvářích. Nařídí Francescovi, kterému jsme začali říkat náš malý „Cecco“, ať mě odnese do ateliéru. Uleví se mi, když jsem zpátky v přeplněné rušné místnosti, a když se na mě Salaì s povzdechem podívá, neubráním se drzému úšklebku.

„Mistře, nepodíváte se na přípravné kresby k nástěnné malbě?“ zeptá se naléhavě.

Leonardo ho zlehka políbí na rty a projede prsty jeho zlaté vlasy, ale pak odmítavě mávne rukou. Pyšně se nafouknu.

„Sklenici vína. Trochu sýra. Cecco, jsou barvy rozdrcené a připravené? Černá, tmavě okrová a světle karmínová. Přines mi odměrky. Ne. Ty pro mou Lisu. Ke spojování nepoužívám temperu. Používám olej. Copak tě Salaì nic nenaučil?“ Rozmrzele mumlá, je unavený po cestě, a přesto mě chce malovat.

„Nech toho chlapce na pokoji. Dobře se o mě staral. Na rozdíl od Salaìho,“ postěžuji si, když se Cecco přižene se štětci.

Leonardo ignoruje mé uštěpačné poznámky namířené na jeho oblíbence. Se zájmem si prohlížím ateliér. Dělníci dostavěli lešení, které je zapřeno v rozích místnosti a je na něm plošina a různé kladky a zdvihadla, takže připomíná velký stroj používaný při obléhání. Ale Leonardo mu nevěnuje pozornost. Dívá se jenom na mě. Sáhne po štětci a začne velmi pečlivě míchat barvy.

„Studoval jsem krevní oběh řeky Arno, ale zároveň jsem myslel na vás, mia amata Liso.“

Jsem dojata, protože mě ještě nikdy neoslovil tak něžně. Uvědomuji si, že během jeho nepřítomnosti mezi námi došlo k určitému posunu. Chyběla jsem mu a hlavou mu poletovaly vzpomínky na mě, měl v mysli mou tvář a alespoň prozatím se chce věnovat jenom mně. Všechny cesty a všechna rozptýlení ho dovedly zpátky ke mně a ukázaly mu, jak mě má dokončit.

Chvíli mlčky stojí, pak sáhne do vaku, vytáhne rukou nakreslenou mapu, rozvine ji a drží tak, abych na ni viděla. Na papíru se vinou modré a hnědé přítoky řek, stáčejí se a divoce se vlní v rytmu inkoustových čar. Leonardo poklepe dlouhým prstem na stránku, ale dál si mě soustředěně prohlíží.

„Vene d’acqua země je jako krevní oběh ženy. Život ženy je krátký, zatímco země je věčná, a přesto jsou vzájemným odrazem. Žena, stejně jako muž, má v těle kosti, jež podporují a zpevňují maso, a tento svět má skály a kameny, základy země. Žena má uvnitř jezero krve, v němž se vzdouvají a klesají plíce, a stejně tak má tělo země v sobě oceán, který každých šest hodin stoupá a klesá, jako by svět dýchal.“ Podívá se na mě a usměje se. „Musíme vám dát dech a pulz. Nebo cosi hodně podobného.“

Podá mapu Ceccovi, sáhne po odměrce a jako alchymista přidá na paletu špetku laku a oleje a vše promíchá oblou stěrkou.

„Ale dokonce ani to nestačí.“ Zamračí se a přejde k čemusi, co je mimo mé chápání. „Vy, moje Liso, jste jiná než ostatní ženy. Jste univerzální žena. Věčná jako tato země. Maluji všechny ženy a s nimi i samu zemi, jejíž záblesk bude za vaším ramenem. Ženu a zemi a síly, jež jí dávají život.“

Ta představa mě rozechvívá. Leonardo je prostě takový. Ve všem vidí propojenost, a dokud jsem v jeho přítomnosti, také ji cítím. Když odchází z místnosti, světlo pochopení vyhasne.

Natáhne ruku se štětcem a začne velmi pomalu klást další hladké vrstvy kolem toho, co se stane vlnami mých vlasů. Při práci si cosi polohlasně mumlá.

„Záhyby vašich vlasů se vlní jako vody Arna.“

Jemně přejíždí po obrysu mých vlasů v místě, kde se dotýkají nebe.

„Přineste zrcadlo!“ zvolá. „Chce se dívat.“

Má pravdu. Kdo jiný má tu výsadu, že může sledovat vlastní zrození a navíc si ho i pamatovat?

Zadívám se na svůj odraz v zrcadle, které Cecco postavil přede mne na stojan. Nesměle se na sebe usmíváme. Dvě Madonny Lisy. Není problém říct, že jsme krásné. Hledíme si vědoucně do očí a naše vlasy tvoří uhlové spolveri a okraje šatů vyznačené křídou lemují vrstvy sádrového podkladu a čekají, až budou namalovány. Leonardo se při práci tiše svěřuje.

„Budete mít závoj. Temný a pečlivě propracovaný. Průhledný, jehož kraje budou téměř splývat s modravou oblohou. V přírodě se za vzdechem skrývá temnota jevící se modře,“ řekne Leonardo.

Upřeně se na něj zadívám a rozumím mu jen zčásti. Vidí spojení mezi vším. Přírodou a malováním. Životem a smrtí. Stínem a světlem.

S hrdostí mi oznamuje, že jsem se pro něj stala experimentem. Popudily ho obrazy Sandra Botticelliho, které jsou podle něj nešťastné a ubohé, a tak se rozhodl stvořit mě. Odhaluji, co vše je v malbě a prospettivě možné. Ale mně to nestačí. Nechci zůstat experimentem. Chci být víc než invenzione, třeba i ten sebeúžasnější. Leonardo se svěřil Lise del Giocondě, že jsem Petrarcova Laura a Danteho Beatrice. Ale jsem-li milovaná dáma, musí mě někdo milovat. A já chci, aby mě miloval Leonardo.

Salaì ještě chvíli čeká, aby mu řekl něco o náčrtcích k nástěnné malbě, ale pak to vzdá a s nespokojeným mumláním zmizí v ložnici. Všimla jsem si, že sebral kožený vak plný dobrého vína, které je určeno pouze pro hosty, a vzal si ho s sebou. Tentokrát jsem se rozhodla mlčet. A přesto se na mě podíval hodně pohrdavě. Dnes v noci bude postel studená a prázdná. Dnes v noci patří Leonardo jenom mně.

Salaìho nálada se nezlepšuje. Během několika následujících dní nevěnuje Leonardo téměř žádnou pozornost přípravě kreseb na nástěnnou malbu. Má zpodobňovat divoké vítězství v bitvě u Anghiari, střety ržajících koní, válečníků a rozevláté vlajky. Než Leonardo odjel do Pisy, musel dokončit tucet kreseb koní a řvoucích bojovníků, a ukázal pomocníkům, jak mají udělat podobné studie, ale teď ztratil veškerý zájem. Touží malovat jenom mě. Nechal odnést všechny barvy na nástěnnou malbu. Proti tomu protestuji dokonce i já. Tu malbu musí dokončit. Potřebuje peníze a musíme někde žít.

„Experimentuji s novým postupem přípravy olejů a barev. Nechci malovat bitvu u Anghiari temperou nebo freskovou technikou,“ odpoví Leonardo.

V tu chvíli se Salaì přestane ovládat. „Maestro! Nebylo by lepší, kdybyste své plány svěřil mně než té... Nežli jí? Snažím se vést vaši bottegu.“

Leonardo na něj upře mírně pohrdavý pohled. „Poslouchá a nepře se.“

Ve skutečnosti to není pravda, ale Salaìho to příjemně rozčílilo. K mému zklamání ukončí jejich rozepři příchod Lisy del Giocondy. Dnes je bledá a popudlivější než obvykle. Sedí v čalouněném křesle vedle ohniště a nedokáže zůstat v klidu. Leonardo ji jemně upraví do žádoucí pozice, její levou paži umístí na opěrku křesla a pravou položí na ni coby znamení ctnosti. Její štíhlé prsty si pohrávají se sametovým rukávem. Leonardo jí přitiskne ruce na ramena a otočí ji tak, aby měla pravé rameno víc dozadu a její zamračená tvář se dívala přímo na něj. Vyndá štětce a snaží se pracovat, ale není to dobré. Lisa se netrpělivě vrtí a vzdychá.

Leonardo jí nabídne sklenku Vina Santo a zeptá se, jestli má nechat přiložit do ohně. Kdepak, nic nechce. A přesto se nemůže zklidnit. Je podrážděná a nešťastná. I tak musím uznat, že je hezká, a poté, co jsem se spatřila v Ceccově zrcadle, musím přiznat, že je mnohem krásnější než já. Nicméně Leonardo nechce stvořit pouhou kopii ženského šarmu.

Je zoufalá, ale já vůči ní necítím sebemenší soucit. Kvůli ní stojí veškerá práce v ateliéru, a přitom tu sedí a vzdychá a protahuje si nohy v elegantních vyšívaných trepkách. Souhlasím se Salaìm. Nedokážu snášet, aby ta žena vnášela své únavné problémy do našeho ateliéru. Starosti se zlobivými dětmi a s licoměrným služebnictvem. Nutí nás, abychom ji poslouchali, když si na ně ukňouraně stěžuje. Nic ji nepotěší. Ale Leonardo zůstává pořád v klidu. Odloží štětec a se soucitnou vážností se k ní nakloní.

„Co vás trápí, Madonno del Giocondo? Jsme přátelé, tedy alespoň doufám,“ řekne. „Ukradli vám sluhové zase knoflíky?“

„Ne...“

Po tvářích se jí kutálejí slzy, kulaté a velké jako démanty Medicejů. Ještě nikdy jsem ji neviděla plakat. Jen jsem se dívala, jak rozčílené služky potají popotahují. Tyhle čiré roztřesené slzy a přerývaný dech je u ní cosi nového. Fascinuje mě.

„Prosím,“ zamumlá. „Musejí odejít.“

Leonardo pokyne pomocníkům, aby zmizeli.

Na nic se jí neptá, jen čeká. Tváří se laskavě a se zájmem se na ni dívá.

„No tak, Liso. Co se děje?“ zeptá se.

Nalije jí sklenici vína, kterou jí podá, a kouskem hedvábí jí otře slzy.

„Moje sestra,“ řekne konečně Lisa. „Byla veřejně obviněna při tamburazioni.“

Leonardo ji vezme za ruku a soucitně zamumlá: „Za co?“

Lisa polkne a nedokáže se na něj podívat. „Žalobce tvrdí, že v noci vnikli čtyři muži do kláštera San Domenico, kde na ně čekaly dvě jeptišky, a strávili tam tři až čtyři hodiny... A ostatní si už dokážete představit. Je to považováno za hřích.“

„A vaše sestra je jednou z těch jeptišek?“

„Sestra Camilla Gherardini. Bude se konat soud.“

Znovu začne vzlykat.

„Ve Florencii je plno ženských klášterů a obscénních mužů toužících vyprávět lascivní příběhy. Nemusí to být nutně pravda.“

Lisa zavrtí hlavou. „Obvinění při tamburazioni se vyznačovalo mnoha detaily o... těch nemravnostech.“

Leonardo pokrčí rameny. „Takže anonymní darebák, který si udání vymyslel, má obscénní představivost. Sepsal v duchu všechnu tu špínu a pak ji nechal veřejně vybubnovat.“ Povzdechl si a pohladil ji po ruce. „Madonno Liso, jen to, že někdo něco napíše nebo řekne, neznamená, že to musí být pravda. Jsem si jist, že nevina vaší sestry se brzy prokáže.“

Pohlédla na něj s vděčností hraničící s obdivem. Za dveřmi se ozve hluk, jako by se někdo pošťuchoval, a mně je naprosto jasné, že Salaì a ostatní pomocníci poslouchají. Leonarda to rozčílí, ale svoji zlost nemůže dát najevo, aniž by Lise prozradil, že se učedníci dozvěděli o jejím ponížení.

„Krysa. Chytili krysu, která plenila mou spižírnu. Teď ji nezabíjejte, chlapci,“ zavolá přísně. „Chci, aby ještě chvíli trpěla. Nemám rád, když se sem vplíží nějaká havěť.“

Lisa se při představě krysy zachvěje. Za dveřmi nastane naprosté ticho.

Když Lisa odejde, zavolá si Leonardo všechny pomocníky do ateliéru. Přijdou, tváří se provinile a postaví se naproti němu. Tak rozčíleného jsem ho ještě neviděla. Chlapci stojí vedle sebe a třesou se jako zajatí nepřátelští vojáci. Tommaso, pohledný mladík s vlasy barvy zralého rajčete. Uhrovitý Giovanni, překvapivě obyčejný pro Leonardův ateliér. Mistr má radši, když ho obklopuje krása, ale ta vychází z Giovanniho štětce. Ferrando, který do příchodu malého Cecca neuměl nic jiného než drtit pigmenty.

„Chlapci, zneuctili jste mě. A ty,“ řekne Leonardo a otočí se k Salaìmu, „ty jsi ten, kdo ví, že i já jsem byl obviněn. Nebyl jsem o moc starší než ty a obvinili mě při tamburazioni na základě anonymního udání. Byl jsem obviněný ze sodomie. Uvěznili mě. Zavřeli mě do vězeňské cely. Měl jsem štěstí, že obvinění nebylo prokázáno.“

Zděšeně na něj zírám a v duchu se ptám, jak něco takového dokázal zvládnout. O jeho nevině téměř nepochybuji.

Pokáral nás plný zlosti a vzdoru. Všichni se stydíme. Měli jsme škodolibou radost z obscénnosti. Nikdo z nás nemá Lisu rád, ale teď si všichni představujeme mladého vyděšeného Leonarda, jak trpí v páchnoucí vězeňské cele a někdo se raduje z jeho ponížení.

„Kam se poděl váš soucit?“ ptá se tiše, ale rozhořčeně. „A vy, má Liso, se musíte naučit být trochu lidská.“

Hledím na něj a je mi hrozně. Chce se mi plakat. Přeji si, aby mi po tvářích mohly stékat slzy jako Lise del Giocondě.

Jaro

Den za dnem slyším, jak venku za okny prší. Cecco sice neslyší můj hlas, ale cítí, že nejsem jako ostatní obrazy, a užívá si mou společnost. Svěřuje se mi a já poslouchám jeho výlevy o osamělosti, jež jsou velmi upřímné, protože neví, že ho poslouchám. Rád za mnou chodí a sedí vedle mě a brousí křídu nebo připravuje barvy, drtí rakytník na prášek, aby připravil jemně žlutou na různé odstíny pokožky, a mele uschlé samičky červce nopálového, aby získal krvavě rudou barvu, kterou bude mistr potřebovat na bojovou scénu. Nedovolím Salaìmu, aby ho trápil a ponižoval. Dokonce jsem mistrovi řekla, že mu ukradl sametový plášť, a když ho vracel, polil ho schválně vínem.