STEPHEN KING

CUJO

Copyright © 1981 by Stephen King

Original English title: CUJO

All rights reserved

Published by agreement with the author

and the author's agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Ivan Němeček, 2009

Cover art ©Robin Brichta, 2016

Copyright © for Czech edition by Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2016

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7306-879-0 (ePub)

ISBN 978-80-7306-878-3 (mobi

Tuto knihu věnuji svému bratru Davidovi,

který mě držel za ruku při přecházení West Broad Street

a učil stavět vzdušné zámky. Dodnes mě to neomrzelo.

Mám tě rád, Davide

Ve věci utrpení byli přímo znalci

ti staří mistři; věděli přesně,

jak si s námi hraje – jak svírá jednoho,

a druhý zatím jí či okno otevírá,

či znuděn jen tak točí palci.

W. H. AUDEN, Musée de Beaux Arts

Zdechl mi starej pes a smrt tak těžkou měl,

že pod vahou její dvorek zaduněl.

Stříbrným rejčem já hrob mu vykopal,

spustil ho dolů na zlatým řetězu

a s každým článkem jej šeptem zavolal:

„Tak už jsi v Pánu, nejlepší ze všech psů.“

LIDOVÁ PÍSEŇ

„Ne, tady není nic špatného.“

SHARPŮV VLOČKOVÝ PROFESOR

BYLO NEBYLO,

a není to tak dávno, do městečka Castle Rock ve státě Maine přišel netvor. V sedmdesátém zabil servírku Almu Frechetteovou, v jednasedmdesátém Pauline Toothakerovou a středoškolačku Cheryl Moodyovou, ve čtyřiasedmdesátém hezkou Carol Dunbargerovou a na podzim pětasedmdesátého učitelku Ettu Ringgoldovou; a nakonec počátkem zimy téhož roku školačku Kate Hendrasenovou.

Nebyl to vlkodlak, upír, mrchožrout ani bezejmenná stvůra ze začarovaného lesa nebo sněžných pustin; byl to jen policajt Frank Dodd, který trpěl duševní a sexuální poruchou. Jeden dobrý člověk, John Smith, ho nějakým kouzlem vypátral, ale než ho stihli dopadnout – a bylo to tak možná lepší – spáchal Frank Dodd sebevraždu.

Obyvateli městečka to samozřejmě otřáslo, ale zároveň se jich zmocnila radost; radost a úleva z toho, že zrůda, která je pronásledovala ve snech, je mrtvá, konečně mrtvá. A že jejich noční můry jsou pohřbeny v hrobě Franka Dodda.

I přesto se v naší osvícené době, kdy jsou si rodiče vědomi možných psychologických dopadů na děti, určitě našel jeden rodič – nebo možná prarodič – který děti strašil tím, že když si nedají pozor a nebudou hodné, přijde si pro ně Frank Dodd. A děti zcela jistě ztichly, zíraly do potemnělých oken a myslely na Franka Dodda v jeho lesklém černém pršiplášti, jak rdousí... a rdousí... a rdousí.

Je tam venku, slyším šepot babičky do hvízdání větru v komíně a tichého drnčení staré poklice odložené v troubě. Je tam venku, a když nebudete hodné, může se vám objevit jeho obličej v okně pokojíčku, až kromě vás bude celý dům spát; uprostřed noci na vás může jukat ze šatníku, v jedné ruce ceduli STOP, kterou používal při převádění dětí přes ulici, a v druhé břitvu, kterou se podřízl. A tak ticho, děti... psst... psst.

Ale pro většinu to skončilo. Samozřejmě tu byly zlé sny a děti nemohly usnout; zůstal tu prázdný Doddův dům (jeho matka zemřela na infarkt krátce po jeho smrti), který si rychle získal pověst strašidelného domu a lidé se mu vyhýbali, ale to všechno bylo pomíjivé a byly to zřejmě jen nevyhnutelné důsledky řady nesmyslných vražd.

A čas plynul. Uběhlo pět let.

Netvor zmizel, netvor byl mrtvý. Frank Dodd se rozkládal v rakvi.

Jenže netvor nikdy neumírá, ať už je to vlkodlak, upír, mrchožrout nebo bezejmenná stvůra z pustin. Netvor prostě nikdy neumírá.

A do Castle Rocku se vrátil v létě roku 1980.

V květnu toho roku se krátce po půlnoci probudil čtyřletý Tad Trenton, protože se mu chtělo čurat. Vstal a v polospánku zamířil k bílému klínu světla, které sem padalo pootevřenými dveřmi. Už cestou si začal stahovat kalhoty od pyžama. Po nekonečně dlouhém čurání spláchl a vrátil se do postele. Vlezl si pod přikrývku a vtom uviděl v šatníku netvora.

Byl téměř u země. Široká ramena se mu vzdouvala nad vztyčenou hlavou, jantarové oči mu žhnuly – mohl to být napůl člověk, napůl vlk. Tad se posadil a ty oči ho sledovaly. Šourek se mu scvrkl a naježily se mu konečky vlasů. Dech mu hvízdal ve staženém hrdle a ty šílené oči se smály a slibovaly příšernou smrt za symfonie neslyšných výkřiků.

Slyšel netvorovo tiché vrčení, cítil jeho nasládlý mrtvolný dech.

Tad Trenton si zakryl oči dlaněmi, přerývaně se nadechl a zaječel.

V jiném pokoji se ozval tlumený výkřik – otec.

Z téhož pokoje vzešel vyděšený výkřik: „Co to bylo?“ – jeho matka.

A rychlé pleskání jejich nohou na podlaze. Když vběhli do jeho pokoje, díval se skrz prsty a viděl, jak to vrčí a vyhrožuje, že sice přišli, ale že rozhodně odejdou, a až odejdou –

Rozsvítilo se světlo. Vic a Donna Trentonovi došli k Tadově posteli, a když uviděli jeho pobledlý obličej a vytřeštěné oči, znepokojeně se na sebe podívali. A matka řekla – ne, vyštěkla: „Já ti říkala, že tři párky v rohlíku je moc, Viku!“

A pak si k němu táta sedl, objal ho kolem ramen a zeptal se ho, co se děje.

Tad se odvážil podívat se znovu do šatníku.

Netvor zmizel. Místo té hladové zrůdy Tad viděl jen dvě nestejné hromady povlečení přehozeného přes opěradlo židle, na kterou si Tad stoupal, když potřeboval něco z vyšších přihrádek. Bylo to zimní povlečení, které Donna ještě nestihla odnést na půdu. Místo té chlupaté trojúhelníkové hlavy skloněné ke straně v jakési dravčí tázavé póze teď na vyšší hromadě povlečení viděl svého medvídka, místo vpadlých zlověstných jantarových očí dva přátelské hnědé korálky, jimiž se Méďa díval na svět.

„Tak co se děje, Tádo?“ zeptal se znovu tatínek.

„Byl tady netvor!“ zaječel Tad. „V šatníku!“ A rozplakal se.

Teď se k němu posadila i maminka. Měli ho mezi sebou a konejšili ho, jak nejlépe dovedli. Následoval běžný rodičovský rituál. Vysvětlili mu, že žádní netvoři nejsou, že to byl jenom zlý sen. Maminka mu řekla, že stíny někdy vypadají jako strašidla, která občas vidí v televizi nebo v komiksech, a tatínek mu řekl, že se vůbec nic neděje, že v jejich domě mu nic nehrozí. Tad přikývl, že to tak je, i když věděl, že to tak není.

Tatínek mu vysvětlil, že ty hromady povlečení mu mohly připomínat nahrbená ramena a medvídek vztyčenou hlavu a že světlo z koupelny, které se odráželo v medvídkových skleněných očích, mohlo ty oči jakoby oživit.

„Teď mě pozorně sleduj, Tádo,“ řekl potom.

Tad ho sledoval.

Tatínek vzal obě hromádky povlečení a uložil je hluboko do šatníku. Tad slyšel tichý cinkot ramínek, která k tatínkovi promlouvala vlastním jazykem. Připadlo mu to legrační a pousmál se. Maminka si toho všimla a s úlevou se na něj také usmála.

Táta se vrátil z šatníku, vzal méďu a vložil ho Tadovi do náruče.

„A v neposlední řadě,“ pronesl s teatrální úklonou, která Tada i maminku rozesmála, „tato židle.“

Zavřel dveře šatníku a zapřel je židlí.

Když se vrátil k posteli, Tad se stále usmíval, ale oči měl vážné.

„Tak už je to dobré, Tade?“

„Ano,“ odpověděl Tad. A pak se přiměl to říct: „Ale ono to tam bylo, tati. Já to viděl. Vážně.“

„To sis jen představoval,“ pohladil ho tatínek velkou teplou rukou po vlasech. „Žádní takoví netvoři nejsou, Tade. Jen v pohádkách a ve tvých představách.“

Podíval se z tatínka na maminku a zpátky – na ty jejich velké milované obličeje.

„Opravdu?“

„Opravdu,“ ujistila ho maminka. „A teď vstaň a vyčurej se, chlapáku.“

„Já už jsem byl. To mě vzbudilo.“

„Ale no tak,“ řekla, protože rodiče vám nikdy nevěří, „poslechni mě.“

A tak odešel na záchod a ona se dívala, jak trousí ty čtyři kapičky. „Vidíš?“ řekla s úsměvem. „Přece jen se ti chtělo.“

Tad odevzdaně přikývl a vrátil se do postele. Nechal se přikrýt a zlíbat.

A když matka s otcem zamířili ke dveřím, znovu na něj padl strach jako chladný plášť s mlžnou podšívkou. Jako rubáš páchnoucí beznadějnou smrtí. Prosím vás, pomyslel si. Ale nic víc, jen: Prosím vás, no tak prosím vás.

Táta to možná vycítil, protože se s rukou na vypínači otočil a zopakoval: „Žádní netvoři nejsou, Tade.“

„Jasně, tati,“ řekl Tad, protože mu tatínkovy oči v tu chvíli připadaly stinné a vzdálené, jako by o tom sám potřeboval přesvědčit. „Netvoři nejsou.“ Kromě toho jednoho v mém šatníku.

Vypínač cvakl.

„Dobrou noc, Tade,“ dolehl k němu maminčin něžný, tichý hlas a Tad v duchu vykřikl. Dej si pozor, mami, oni žerou ženský. Ve všech filmech je chytají, unášejí a žerou! Prosím vás, prosím vás –

Ale už byli pryč.

A čtyřletý Tad Trenton ležel strnule v posteli. Přikrývku měl přitaženou k bradě a jednou rukou si tiskl k hrudníčku Méďu. Z jedné stěny se na něj díval Luke Skywalker, z druhé smějící se čipmank na mixeru. (KDYŽ JE ŽIVOT KYSELÝ JAKO CITRON, UDĚLEJ SI LIMONÁDU! vykřikoval rozesmátý čipmank). Na třetí stěně byla celá různorodá partička ze Sezamové ulice: Big Bird, Ernie, Oscar, Grover. Tadovy totemy, Tadovy talismany. Ale ten vítr venku, který skučí na střeše a prohání se v temných okapech! Tuhle noc už neusne.

Ale strnulé svaly se mu postupně uvolňovaly a myšlenky se začaly toulat...

A vtom ho do plné bdělosti vrátil nový zvuk, bližší než noční vítr venku.

Skřípění pantů šatníkových dveří.

Ííííííí –

A pak tichý zvuk, tak vysoký, že ho mohli slyšet jen psi a malí kluci v noci. Dveře šatníku se pomalu otevřely, mrtvá ústa se postupně roztlemila.

A z temnot se zjevil ten netvor. Krčil se tam, kde předtím. Šklebil se na něj a široká ramena se mu dmula nad vztyčenou hlavou, z očí mu jantarově žhnula tupá prohnanost. Říkal jsem ti, že odejdou, Tade, šeptal. Nakonec vždycky odejdou. A já se pak můžu vrátit. Já se rád vracím. Tebe mám rád, Tade. Myslím, že se teď budu vracet každou noc a každou noc se budu přibližovat k tvé posteli... vždycky o kousek... až jednou, než je stačíš zavolat, uslyšíš, jak něco vrčí, a vrčí to přímo vedle tebe, Tade, a to budu já a vrhnu se na tebe a sežeru tě a budeš ve mně.

Tad zmámeně a užasle zíral na netvora v šatníku. Připadal mu skoro... povědomý. Jako by ho znal. Protože –

Protože jsem šílený, Tade. Jsem tu, byl jsem tu celou dobu. Kdysi jsem se jmenoval Frank Dodd a zabíjel jsem ženské a možná jsem je taky žral. Jsem tu celou dobu, držím se nablízku, naslouchám s uchem u země. Já jsem ten netvor, Tade, ten starý netvor, a brzy tě dostanu, Tade. Cítíš, jak se blížím... a blížím...

Netvor v šatníku k němu možná promlouval jen jeho vlastním sípavým dechem, nebo si jeho hlas ztotožnil s hlasem větru, ale ať tak nebo tak, na tom nezáleželo. Tad naslouchal jeho slovům oněmělý hrůzou, na pokraji mdlob (ale přitom tak bdělý), zíral do temné vrčící tlamy, která mu byla tak povědomá. Dneska už neusne; možná už neusne nikdy.

Ale o něco později, někdy mezi půl jednou a jednou, přece jen usnul. Nejdřív jen chatrně dřímal a pronásledovaly ho chlupaté příšery s bílými zuby, a pak upadl do hlubokého bezesného spánku.

Vítr si dlouze povídal s okapy. Na oblohu se vyhoupl bílý jarní měsíc. Na nějaké vzdálené noční louce nebo na lesní cestě se zuřivě rozštěkal pes, aby po chvíli zase ztichl.

A v šatníku Tada Trentona držely hlídku jantarové oči.

„Tys znovu vytáhl to povlečení?“ zeptala se nazítří Donna svého manžela. Stála u sporáku a smažila slaninu. Tad v jiném pokoji sledoval v televizi Novou zoorevue a jedl z mísy jiskřenky. Jiskřenky jsou Sharpovy cereálie a Trentonovi měli veškeré Sharpovy cereálie zdarma.

„Cože?“ zeptal se Vic. Byl zahloubaný do sportovní přílohy. Pocházel z New Yorku a prozatím úspěšně odolával horečce kolem Red Sox. Ale masochisticky ho těšilo, že Mets zahájili sezonu tradičně mizerně.

„To povlečení. Z Tadova šatníku. Bylo zase zpátky, stejně jako ta židle, a dveře byly znovu otevřené.“ Stáhla z ploténky pánev se slaninou, odsála tuk papírovým ubrouskem a přinesla jídlo na stůl. „Tys ho dal zpátky na tu židli?“

„Já ne,“ Vic obrátil stránku. „Páchne naftalínem.“

„To je zvláštní. Tak ho musel vytáhnout on.“

Vic odložil noviny a vzhlédl k ní. „Co to povídáš, Donno?“

„Vzpomínáš si na tu jeho včerejší noční můru –“

„Na tu se nedá zapomenout. Myslel jsem, že kluk umírá. Že má křeče nebo co.“

Přikývla. „Myslel si, že ty hromádky povlečení jsou nějaké –“

„Strašidlo,“ usmál se Vic.

„Tak nějak. A tys mu dal medvídka a to povlečení jsi uložil až dozadu do šatníku. Ale když jsem mu šla stlát, bylo zase zpátky na židli.“ Zasmála se. „Nahlédla jsem dovnitř a hned mě napadlo –“

„Teď už vím, odkud to má,“ řekl Vic, znovu zdvihl noviny a přátelsky se na ni podíval. „Tři párky? Kdepak, děvče.“

Když Vic odešel do práce, Donna se zeptala Tada, proč dal tu židli zpátky a položil na ni oblečení, když ho v noci tak vyděsilo.

Tad se na ni podíval a normálně živý obličej měl bledý a ostražitý – přestárlý. Před ním ležely otevřené omalovánky Hvězdných válek. Právě vybarvoval Greeda na obrázku z mezihvězdné kantýny.

„Já to tam nedal,“ řekl.

„Ale Tade, kdyžs to tam nedal ty, ani tatínek, ani já –“

„To byl ten netvor. To on mi otevřel šatník.“

Tad se znovu sklonil k obrázku.

Ustaraně a trochu vyděšeně ho pozorovala. Byl to bystrý kluk, možná s trochu přebujelou představivostí. Tohle není moc dobré, bude si o tom muset večer promluvit s Vikem. Bude si s ním muset dlouze promluvit.

„Tade, nezapomeň, co ti řekl tatínek. Žádná strašidla nejsou.“

„Ve dne určitě ne.“ Usmál se na ni tak upřímně, tak krásně, že zaplašil všechny její obavy. Pocuchala mu vlasy a dala mu pusu na tvář.

Chtěla si o tom s Vikem promluvit, ale když byl Tad ve školce, zastavil se Steve Kemp a ona na to zapomněla a v noci Tad zase křičel, křičel, že je v šatníku, ten netvor, ten netvor!

Dveře šatníku byly dokořán, povlečení na židli. Tentokrát je Vic odnesl na půdu a tam je uložil do skříně.

„Zamkl jsem to, Tádo,“ řekl Vic a dal synovi pusu. „Můžeš být úplně klidný. Hezky se vyspi a ať se ti zdají krásné sny.“

Jenže Tad dlouho nespal. Dveře šatníku se záludně uvolnily ze západky, mrtvá tlama se znovu otevřela do mrtvé tmy – a v té mrtvé tmě čekalo něco chlupatého s ostrými zuby a drápy, něco, co nakysle páchlo krví a temnou záhubou.

Ahoj Tade, zašeptalo to hnilobným hlasem a Tadovým oknem nahlédl do pokoje měsíc jako bílé oko umrlce.

Nejstarší obyvatelkou Castle Rocku byla tehdy na jaře Evelyn Chalmersová, známá mezi starousedlíky jako Tetička Evvie. Pro George Mearu, který jí doručoval poštu – převážně katalogy, nabídky od Reader's Digestu a modlitební knížky od Křižácké výpravy věčného Krista – a musel poslouchat její nekonečné monology, to však byla ta užvaněná babizna. „Jediný, co ta užvaněná babizna umí, je předpovídat počasí,“ přiznal občas George svým kumpánům u Nadraného tygra, když měl trochu pod čepicí. Ta hospoda měla dost pitomý název, ale protože to byla jediná hospoda v Castle Rocku, všichni si na něj rychle zvykli.

Georgeův názor byl obecně přijímán. Jako nejstarší obyvatelka Castle Rocku byla Tetička Evvie už dva roky držitelkou hole Boston Postu, již převzala od stojednaletého Arnolda Heeberta. Ten byl tak senilní, že rozmluva s ním měla intelektuální potenciál rozmluvy s plechovkou od kočičího žrádla. Skončil tak, že zakopl a zlomil si vaz na zadním dvorku pečovatelského domu Castle Acres přesně pětadvacet minut poté, co se naposled počural.

Tetička Evvie nebyla zdaleka tak senilní, jako býval Arnie Heebert, a zdaleka ne tak stará, ale třiadevadesát je úctyhodný věk, a jakkoli ji bavilo štěkat na odevzdaného George Mearu (často oslabeného kocovinou), nebyla tak hloupá, aby ztratila domov jako kdysi Heebert.

Ale v předpovídání počasí byla skutečně dobrá. Starší obyvatelé města, které takové věci zajímaly, se shodovali v tom, že Tetička Evvie se nikdy nemýlí ve třech věcech: v určení týdnu, na který v létě připadne první senoseč, jak dobré (nebo jak špatné) budou borůvky a jaké bude počasí.

Jednoho dne začátkem června se vyšourala k poštovní schránce na konci příjezdové cesty. Ztěžka se při tom opírala o hůl od Boston Postu (která připadne Vinu Marchantovi, až ta užvaněná babizna natáhne brka, myslel si George Meara, a to bude úleva, Evvie) a kouřila tareytonku. Halasně Mearu pozdravila – její hluchota ji nepochybně přesvědčila, že všichni ostatní lidé na světě solidárně ohluchli také – a pak na něj zahulákala, že bude nejteplejší léto za třicet let. „Horko bude ráno a horko bude večer,“ řvala Evvie z plných prokouřených plic do ospalého předpoledního ticha, „a horko bude celej den.“

„Vážně?“ zeptal se George.

„Cože?“

„Řekl jsem ,Vážně?‘“ To bylo pro Tetičku Evvie příznačné – přinutila vás hulákat také. Člověku z toho mohly popraskat žíly.

„To bych se musela smát a zlíbat prase, kdyby nebylo horko!“ zaječela Evvie. Popel z cigarety jí odpadl na rameno uniformy George Meary, kterou měl čerstvě z čistírny; jen ho odevzdaně smetl rukou.

Tetička Evvie se nakláněla do okénka auta, aby se jí lépe hulákalo do Mearova ucha. Dech jí páchl po kyselých okurkách.

„Všechny myši už vylezly ze sklepů! Tommy Neadeau viděl u Moonsuntickýho rybníka jeleny, jak si otíraj lýčí z parohů, a to se ještě neobjevila první červenka! A když roztál sníh, byla pod ním tráva! Zelená tráva, Mearo!“

„Vážně, Evvie?“ řekl George Meara, protože mu připadalo, že něco říct musí. Začínala ho bolet hlava.

„Cože?“

„VÁŽNĚ, TETO EVVIE?“ zařval George Meara, až mu od rtů odlétla slina.

„No jóóó!“ zavyla Evvie spokojeně. „A v noci se blejskalo z horka! To je špatný znamení, Mearo! Brzký horka jsou špatný znamení! V létě budou lidi chcípat horkem! Bude zle!“

„Já už musím jet, teto Evvie,“ zařval George. „Mám tu expres pro Stringera Beaulieua!“

Tetička Evvie Chalmersová zvrátila hlavu a zachechtala se. Smála se, až se málem udusila, a na zástěru jí padal další popel. Poslední čtvrtinu cigarety vyplivla na příjezdovou cestu, kde dohořívala vedle její stařecké boty, černé jako kamna a úzké jako korzet. Boty navěky.

„Ty máš expres pro Frantíka Beaulieua? Dyť ten nepřečte ani méno na svým vlastním náhrobku!“

„Už musím jet, teto Evvie!“ vychrlil ze sebe George a zařadil rychlost.

„Frantík Beaulieu je už od narození největší blb, jakýho kdy pámbu stvořil!“ zařvala Tetička Evvie, ale už do prachu zvířeného koly Mearova vozu. Byl to zdařilý úprk.

Ještě chvilku postála u své schránky a dívala se za ním. Nepřivezl jí žádnou osobní poštu; poslední dobou dostávala dopisy jen zřídka. Většina známých, kteří by mohli napsat, byla už mrtvá. Měla dojem, že je bude brzy následovat. Nadcházející léto v ní vyvolávalo nedobrý pocit, pocit strachu. Mohla mluvit o myších, které příliš brzy vylezly ze sklepů, mohla mluvit o jarních bouřkách z tepla, ale nedokázala mluvit o horku, které cítila kdesi za obzorem, přikrčené jako vychrtlé, a přesto silné zvíře s prašivým kožichem a rudýma žhnoucíma očima; nedokázala mluvit o svých snech, horkých, bezestinných a žíznivých; nedokázala mluvit o ránu, kdy jí bezdůvodně vytryskly slzy, které však nepřinášely úlevu, ale pálily v očích jako srpnový pot. A ve větru, který dosud nezavál, tušila šílenství.

„Georgi Mearo, seš starej prďola,“ řekla Tetička Evvie a hlas jí při tom mainesky rezonoval: prrrďola. Bylo v něm cosi zkázonosného a zároveň směšného.

Belhala se k domovu a opírala se o hůl od Boston Postu, kterou jí slavnostně předali na radnici za jedinou pitomou zásluhu – úspěšné zestárnutí. Není divu, pomyslela si, že ty zatracené noviny zkrachovaly.

Zastavila se na zápraží a podívala se na oblohu, která byla stále jarně průzračná a pastelově hebká. Ale cítila, že se to blíží. Něco horkého. Něco špatného.

Loni v létě, kdy levé zadní kolo starého jaguáru Vika Trentona začalo vydávat znepokojivé zvuky, mu George Meara doporučil, aby ho zavezl do servisu Joea Cambera na okraji Castle Rocku. „On má zvláštní způsob práce,“ řekl George Vikovi toho dne, kdy ho zastihl u jeho schránky.“ Řekne vám, co to bude stát, udělá to a pak vám naúčtuje, kolik řekl. Zvláštní způsob práce, co?“ Když odjel, Vic musel přemýšlet, jestli to pošťák myslel vážně, nebo jestli si z něj jen tak po mainesku nestřílel.

Přesto Camberovi zavolal a jednoho dne v červenci (mnohem chladnějším červenci, než měl být ten příští) odjeli společně s Donnou a Tadem do servisu. Byl skutečně daleko; Vic musel dvakrát zastavit a ptát se na cestu. Právě tenkrát začal těmhle končinám říkat Východní Pogaloší.

Zajel na Camberův dvůr a zadní kolo rachotilo víc než kdy dřív. Tehdy tříletý Tad seděl Donně na klíně a smál se na ni; jízda v tatínkově „autíčku bez střechy“ mu vždycky navodila dobrou náladu a Donna sama se také cítila dost dobře.

Na dvoře postával asi osmiletý nebo devítiletý kluk, který odpaloval starý baseballový míček ještě starší pálkou. Míček narážel na zeď stodoly, která byla podle Vikova odhadu také součástí Camberova servisu, a přikutálel se zpátky téměř až k pálkaři.

„Dobrý den,“ pozdravil kluk. „Vy jste pan Trenton?“

„To jsem,“ odpověděl Vic.

„Skočím pro tátu,“ řekl kluk a zmizel ve stodole.

Trentonovi vystoupili z vozu a Vic obešel jaguár a dřepl si k poškozenému zadnímu kolu. Hlodala v něm nejistota. Možná měl přece jen spíš zajet do servisu v Portlandu. Tady to příliš slibně nevypadalo – Camber neměl ani žádný vývěsní štít.

Z úvah ho vyrušila Donna, která na něj nervózně zavolala: „Panebože, Viku –“

Rychle vstal a viděl, jak ze stodoly vychází velký pes. V první chvíli si pomyslel, jestli je to opravdu pes, nebo nějaký podivný ošklivý poník. Když pak pes rozvážně vykráčel ze stinné stodoly a Vic uviděl jeho smutné oči, uvědomil si, že je to bernardýn.

Donna bezděčně popadla Tada a ukryla se za kapotou vozu, ale chlapec se jí neposedně vrtěl v náručí a chtěl dolů.

„Já chci vidět toho pejska, mami... chci vidět pejska!“

Donna se nervózně podívala na Vika, který rozpačitě pokrčil rameny. Vtom se vracel Camberův syn a cestou psa podrbal na hlavě. Pes zavrtěl mohutným ocasem a Tad zdvojnásobil úsilí, aby se vymanil.

„Můžete ho klidně pustit, paní,“ řekl kluk zdvořile. „Cujo má rád děti. Neublíží mu.“ A pak se obrátil k Vikovi. „Táta hned přijde. Meje si ruce.“

„Tak dobře,“ řekl Vic. „To je ale opravdu velký pes, chlapče. Určitě nám nic neudělá?“

„Ale kdepak,“ ujistil ho kluk, ale Vic se přesto bezděčně přesunul po bok své ženy. Jejich syn se mezitím batolil k psovi. Připadal jim neskutečně malý. Cujo tam stál se vztyčenou hlavou a mohutným ocasem pomalu mával ze strany na stranu.

„Viku –“ začala Donna.

„To bude dobrý,“ řekl. Doufám, pomyslel si. Pes byl tak velký, že by Tada spolkl celého.

Tad se na okamžik zarazil a zjevně váhal. Vzájemně se se psem pozorovali.

„Pejsku?“ řekl Tad.

„Cujo,“ napověděl mu Camberův syn a vydal se k němu. „Jmenuje se Cujo.“

„Cujo,“ řekl Tad a pes k němu došel a dobrácky mu začal olizovat obličej. Tad se zahihňal a snažil se psa odstrčit. Otočil se k rodičům a smál se tak, jako když ho někdo z nich lechtal. Vykročil k nim, zapletly se mu nohy a upadl. Pes stál najednou nad ním a Vic, který držel Donnu jednou rukou kolem pasu, ucítil i uslyšel, jak jeho žena tiše vykřikla. Zamířil k psovi... ale pak se zastavil.

Cujo vzal do zubů Tadovo tričko se Spidermanem a postavil chlapce na nohy. Ten v jeho tlamě chvíli vypadal jako kotě v tlamičce své mámy.

Tad odběhl zpět k rodičům. „To je hodnej pejsek! Mami! Tati! Ten pejsek se mi líbí!“

Camberův syn to pobaveně sledoval s rukama v kapsách džín.

„Jasně, je to skvělý pes,“ řekl Vic. Příhoda ho pobavila, ale srdce mu stále bušilo. V jednu chvíli si skutečně myslel, že ten pes ukousne Tadovi hlavu jako lízátko. „To je bernardýn, Tade,“ řekl.

„Bena... dýn!“ vykřikl Tad a rozběhl se za Cujem, který teď jako malá hora seděl před vraty stodoly. „Cujo! Cúúúújó!“

Donna se znovu přimkla k Vikovi. „Viku, myslíš, že –“

To už však byl Tad u Cuja. Nejdřív ho vášnivě objímal a pak si ho zblízka prohlížel. Cujo seděl (ocasem bušil do štěrku a růžový jazyk mu visel z tlamy), a když si Tad stoupl na špičky, téměř mu viděl do očí.

„Myslím, že si rozumějí,“ řekl Vic.

Tad teď strčil Cujovi ručku do tlamy a prohlížel si její vnitřek jako ten nejmenší zubař na světě. Vikovi opět přeběhl mráz po zádech, ale to už k nim Tad znovu běžel. „Pejsek má zuby,“ sdělil Vikovi.

„Ano,“ přitakal Vic. „Spoustu zubů.“

Otočil se ke Camberovu synovi a chtěl se ho zeptat, kde na to psí jméno přišel, ale vtom už vycházel ze stodoly Joe Camber a utíral si ruce do hadru, aby Vika při pozdravu neumastil.

Vika příjemně překvapilo zjištění, že Camber přesně ví, co dělá. Při jízdě k domu pod kopcem a zpět si pozorně poslechl zvuk, který kolo vydávalo.

„Ložisko je v háji,“ zhodnotil to stručně. „Máte štěstí, že se vám ještě nezadřelo.“

„Umíte to opravit?“

„No jasně. Udělám to na počkání, jestli vám nevadí pár hodin tu počkat.“

„Ale ne,“ řekl Vic. Podíval se k Tadovi se psem. Tad sebral baseballový míček, se kterým si předtím hrál Camberův syn, a házel ho tak daleko, jak jen dokázal (moc daleko to nebylo). A Camberův bernardýn mu ho poslušně nosil. Míček už byl pěkně oslintaný. „Váš pes tu zatím zabaví mého syna.“

„Cujo má děti rád,“ souhlasil Camber. „Nechcete si zavézt vůz do stodoly, pane Trentone?“

Teď se na tebe podívá pan doktor, pomyslel si pobaveně Vic a zajel s vozem do stodoly.

Práce nakonec trvala jen hodinu a půl a Camber si řekl překvapivě rozumnou cenu.

A Tad pobíhal tím chladným zataženým odpolednem a stále volal: „Cujo... Cúújo... pojď sem, Cujo...“ Ještě než odjeli, Camberův syn, který se jmenoval Brett, vysadil Tada Cujovi na hřbet a přidržoval ho v pase, zatímco Cujo poslušně dvakrát přešel dvůr. Když pes míjel Vika, podíval se na něj... a Vic by byl přísahal, že se Cujo směje.

Pouhé tři dny po halasném rozhovoru George Meary s Tetičkou Evvie Chalmersovou vstala jedna malá holčička Tadova věku od stolu se snídaní – řečený stůl stál v jídelním koutě útulného domku v Iowa City ve státě Iowa – a oznámila: „Mami, mně není dobře. Asi budu nemocná.“

Matka se otočila. Nijak zvlášť ji to nepřekvapilo. Předevčírem poslali ze školy domů Marcyina staršího bratra s těžkou střevní chřipkou. Teď už byl Brock zdravý, ale protrpěl si čtyřiadvacet hodin, kdy z něj šlo všechno horem dolem.

„Určitě, broučku?“ ujišťovala se Marcyina maminka.

„Jo, já –“ Marcy zasténala, popadla se za břicho a rozběhla se ke dveřím do přízemní chodby. Matka běžela za ní, zahlédla, jak se zavírá v koupelně a pomyslela si Bože, už je to tu zase. Bude zázrak, jestli to nechytnu i já.

Slyšela dávivé zvuky a vydala se do koupelny. Hlavou už jí vířily praktické myšlenky: hodně tekutin, odpočinek na lůžku, nočník, nějaké čtení, a až se Brock vrátí ze školy, může jí nahoru do pokojíčku odnést přenosnou televizi a –

Podívala se do koupelny a tyhle myšlenky se rázem rozplynuly.

Záchodová mísa, do které zvracela její čtyřletá dcera, byla plná krve; krev byla i na porcelánovém okraji a na dlaždičkách kolem.

„Maminko, mně není dobře –“

Její dcera se otočila, dcera se otočila, otočila se a měla krev kolem úst, na bradě, na modrých námořnických šatečkách, krev, panebože, ježíšmarjájozefe, to je krve –

„Mami –“

A dcera začala zvracet znovu. Krev se jí řinula z úst a dopadala na zem jako zlověstný déšť a matka ji popadla a běžela s ní, běžela do kuchyně k telefonu, aby zavolala pohotovost.

Cujo věděl, že na honění králíků je už moc starý.

Nebyl starý, ne, dokonce ani na psa. Ale v pěti letech už měl dávno za sebou štěněcí věk, kdy stačí motýl, aby se vydal na náročnou honičku přes lesy a louky za domem a stodolou. Bylo mu pět, a kdyby byl člověk, vstupoval by do středního věku.

Jenže bylo šestnáctého června, bylo nádherné časné jitro a na trávě ještě lpěla rosa. To horko, které Tetička Evvie věstila Georgi Mearovi, skutečně přišlo – bylo to nejteplejší červnové ráno za mnoho let – a ve dvě hodiny odpoledne bude Cujo ležet na prašném dvoře (nebo ve stodole, když ho tam PÁN pustí, a on ho tam občas pustí, když se napije, a to je poslední dobou dost často) a bude funět horkem. Ale to bude až odpoledne.

A ten králík, ten velký, hnědý, chundelatý králík neměl sebemenší tušení, že tam Cujo je, tam na konci severní louky, asi míli od domu. Pro Kmotra Králíka měl vítr špatný směr.

Cujo se k němu kradl, spíš pro zábavu než kvůli masu. Králík spokojeně přežvykoval šťavnatý jetel, který do měsíce pod neúprosným sluncem uschne a zhnědne. Kdyby se Cujovi podařilo dostat někam do poloviny původní vzdálenosti mezi ním a králíkem, než ho králík uvidí a začne prchat, nechal by ho být. Jenže Cujo už od něj byl pouhých patnáct yardů, když králík zdvihl hlavu a vztyčil uši. Na okamžik znehybněl: byla to kamenná socha králíka s komicky vykulenýma očima. Pak se rozběhl.

Cujo se zuřivým štěkotem vyrazil za ním. Králík byl malý a hbitý a Cujo příliš velký, ale pouhá vidina možnosti, že by ho chytil, vlévala Cujovi do žil novou krev. Dostal se ke králíkovi na dosah tlapy, ale ten zakličkoval. Cujo měl těžkopádnější obrátku, drápy se mu zarývaly do černé luční hlíny a trochu se opozdil, ale brzy začal králíkův náskok stahovat. Ptáci se před jeho hlubokým úsečným štěkotem rozlétali do všech stran, a jestli se pes umí smát, tak se jim Cujo smál. Králík znovu zakličkoval a rozběhl se přímo přes severní louku. Cujo se řítil za ním, ale už v tu chvíli měl pocit, že tenhle závod nevyhraje.

Přesto se úporně snažil a znovu se začal ke králíkovi přibližovat, jenže ten zmizel v malé díře na úbočí mírného kopečka. Díra byla zarostlá dlouhou trávou a Cujo nezaváhal. Snížil těžiště a nechal své mohutné tělo jako chlupatý projektil vletět setrvačností do díry... kde uvízlo jako špunt v hrdle láhve.

Joe Camber vlastnil farmu U sedmi dubů na konci městské silnice číslo 3 sedmnáct let, ale o existenci té díry neměl tušení. Jistě by ji objevil, kdyby se věnoval farmaření, ale tak tomu nebylo. Ve velké červené stodole neměl žádný dobytek; sloužila mu jako autoopravna a karosářská dílna. Jeho syn Brett se na lukách a v lesích za domem toulal dost často, ale díry si také nikdy nevšiml, i když několikrát do ní málem šlápl; tím by si jistě byl přivodil zlomeninu kotníku. Za jasného počasí prozrazoval díru stín, ale když bylo zataženo, úplně se ztrácela ve vysoké trávě.

Předchozí majitel farmy John Mousam o díře sice věděl, ale nenapadlo ho zmínit se o ní Joeu Camberovi, když mu farmu v roce 1963 prodával. Možná by ho varoval později, když se Joeovi a jeho ženě Charity v sedmdesátém narodil syn, jenže to už si starého Johna vzala rakovina.

Brett díru naštěstí nikdy neobjevil. Pro kluka není na světě nic zajímavějšího než díra v zemi, a tahle vedla do malé přírodní vápencové jeskyně. V nejhlubším místě byla asi dvacet stop hluboká a bylo dost dobře možné, že by malý mrštný kluk vlezl dovnitř, sklouzl na dno a pak se nedokázal dostat ven. V minulosti se to stalo několika malým zvířatům. Po vápencových stěnách jeskyně se dobře klouzalo, ale špatně šplhalo: její dno bylo poseto kostmi sviště, skunka, několika deněk, několika veverek a kocoura. Jmenoval se Pan Čistotný a Camberovým se ztratil před dvěma lety. Mysleli si, že ho přejelo auto nebo že prostě utekl, ale byl tady a jeho kosti spočívaly hned vedle kostí velkého hraboše, kterého pronásledoval.

Cujův králík se dokutálel a doklouzal až na dno, kde se teď s nastraženýma ušima třásl a čumáček mu vibroval jako ladička, když jeskyní duněl Cujův štěkot, který se tam rozléhal ozvěnou jako štěkot celé psí smečky.

Jeskyně také čas od času přitahovala netopýry – nikdy ne moc, protože tu bylo málo místa, ale zvrásněný strop jim dokonale umožňoval prospat tu v závěsu celý den. I kvůli těm netopýrům měl Brett štěstí, zvláště toho roku. Jeskyni totiž osídlili hnědí hmyzožraví netopýři, kteří přenášeli mimořádně nakažlivý druh vztekliny.

Cujo uvízl v díře za plece. Zuřivě hrabal zadníma nohama, ale bez jakéhokoli výsledku. Mohl couvnout a vytáhnout se zpátky ven, ale stále ještě chtěl toho králíka. Věděl, že nemá kam uniknout, že už stačí si ho vzít. Nebyl příliš bystrozraký a jeho mohutné tělo stejně bránilo přístupu světla, takže o propasti pod svými předními tlapami neměl tušení. Cítil vlhko a cítil netopýří trus, starý i čerstvý... ale především cítil králíka. Teplého a chutného. Podává se večeře.

Štěkot probudil netopýry. Byli vyděšení. Něco napadlo jejich domov. S pištěním se hromadně vrhli k východu z jeskyně, ale jejich sonary zaznamenaly matoucí a znepokojivou skutečnost: východ už tam nebyl. Místo východu tam byl dravec.

Kroužili tmou a jejich blanitá křídla vydávala zvuk podobný šustění kousků látky – možná plen – které se zmítají v náporech větru. Pod nimi se krčil králík, který stále doufal v obrat situace k lepšímu.

Cujo cítil, jak se mu o tu třetinu těla, kterou se mu podařilo nasoukat do díry, otírají netopýři, a začal mít strach. Nelíbil se mu jejich pach ani zvuky, které vydávali, nelíbilo se mu podivné horko, které z nich sálalo. Štěkal stále hlasitěji a chňapal po těch potvorách, které mu kroužily kolem hlavy a pískaly. Podařilo se mu chytit jednoho netopýra za křídlo. Kostičky slabší než v dětské ručičce zapraskaly. Netopýr po něm chňapl a kousl ho do citlivého čenichu, kde mu způsobil ránu ve tvaru otazníku. Za okamžik však umírající netopýr klouzal na dno jeskyně. Jenže škodu už stejně stačil způsobit: kousnutí zvířete napadeného vzteklinou je nejnebezpečnější v okolí hlavy, protože vzteklina je onemocněním centrální nervové soustavy. Psi, kteří jsou choulostivější než jejich lidští páni, se nemohou spoléhat ani na ochranu vakcinací, kterou poskytuje každý veterinář. A Cujo navíc v životě proti vzteklině očkovaný nebyl.

To samozřejmě nevěděl, zato věděl, že ta neviditelná mrcha, kterou kousl, měla naprosto odpornou chuť, a tak usoudil, že ta hra mu za to nestojí. Mohutným trhnutím se vyprostil z díry, do níž se vzápětí sesula malá lavina hlíny. Oklepal se a z kožichu mu odlétly další částečky hlíny a rozdrobeného vápence. Z čenichu mu kapala krev. Sedl si, zaklonil hlavu a dlouze zavyl.

Netopýři vylétli z díry v malém hnědém oblaku, několik vteřin zmateně vířili v jasném červnovém slunci a vrátili se do hnízdiště. Jsou to hloupí tvorové, takže během dvou tří minut zapomněli na uštěkaného vetřelce a usnuli zavěšeni za nohy a zabaleni ve svých křídlech jako staré ženy v šálech.

Cujo odklusal. Znovu se roztřásl. Packou si bezmocně třel čumák. Krev už se začala srážet a tvořit strup, ale zranění stále bolelo. Psí vědomí vlastního já je neúměrně vyšší než psí inteligence a Cujo byl sám sebou znechucený. Nechtělo se mu domů. Kdyby šel domů, někdo z trojice pánů – PÁN, PANÍ NEBO CHLAPEC – by zjistil, že si něco udělal. A pak by mu možná řekl FUJPES. A v tuhle chvíli rozhodně sám sebe za FUJPSA považoval.

Takže Cujo nešel domů, ale vydal se k potoku, který odděloval Camberovu půdu od pozemků Garyho Perviera, jejich nejbližšího souseda.

Chvíli se brodil proti proudu a zhluboka pil; válel se ve vodě, aby se zbavil té příšerné pachuti v tlamě, hlíny a kousků vápence v kožichu, aby se zbavil toho fujpsího pocitu.

Postupně se mu dělalo líp. Vylezl z potoka a oklepal se; sprška vody z kožichu vytvořila v bezdeše jasném vzduchu pomíjivou duhu.

Ten fujpsí pocit pomalu odezníval, stejně jako bolest v čenichu. Vydal se k domu, aby se podíval, jestli tam není CHLAPEC. Cujo už si zvykl, že CHLAPCE každé ráno odváží žlutý autobus, který ho odpoledne zase přiváží, ale tenhle týden žlutý autobus se svítícíma očima a uječeným nákladem vůbec nepřijel, takže CHLAPEC byl doma pořád. Obvykle byl ve stodole a dělal tam něco s PÁNEM. Třeba ten žlutý autobus zase dneska přijel. Ale třeba taky ne. Uvidí. Zapomněl na tu díru i na odpornou chuť netopýřího křídla. Bolest čenichu už skoro vůbec necítil.

Svižně se brodil vysokou trávou severní louky, občas vyplašil ptáka, ale neobtěžoval se ho honit. Honiček už měl pro dnešek dost a jeho tělo si to na rozdíl od mozku pamatovalo. Byl v první řadě bernardýn, pětiletý, skoro metrákový pes. A v tuto chvíli, ráno 16. června 1980, se v něm usazoval zárodek vztekliny.

Sedm dní nato se v restauraci Žlutá ponorka v centru Portlandu, třicet mil od farmy U sedmi dubů, sešli dva muži. Ponorka nabízela velký výběr obřích sendvičů, mnoho druhů pizzy a dagwoodské párky v libanonském chlebu. Vzadu stál hrací automat a nad pultem visel nápis, že kdo sní dvě Noční můry Žluté ponorky, má je zadarmo. Pod ním byl v závorce dodatek KDYŽ SE POBLIJEŠ, ZAPLATÍŠ.

Viku Trentonovi by se za normálních okolností velice zamlouvala místní obří sekaná, ale toho dne měl pocit, že by ho z ní jen pořádně pálila žáha.

„Vypadá to, že tohle projedem, viď?“ řekl Vic svému společníkovi, který si bez zjevného nadšení prohlížel dánskou šunku. Jmenoval se Roger Breakstone, a když se takhle díval na jídlo, nevěstilo to nic dobrého. Roger vážil dvě stě sedmdesát liber, a když se posadil, břicho mu zakrylo klín. Jednou, když se Vic s Donnou dětinsky hihňali v posteli, Vikova žena prohlásila, že Rogerovi nejspíš ustřelili náčiní ve Vietnamu.

„Nevypadá to dobře,“ připustil Roger. „Vlastně je to tak kurevsky špatný, že bys tomu nevěřil, starý brachu.“

„A myslíš, že tahle cesta něco vyřeší?“

„Asi ne,“ řekl Roger, „ale kdybysme nejeli, přijdeme o Sharpa jako o stálýho zákazníka. Třeba se dá ještě něco zachránit, najít nějaký východisko.“ Zakousl se do sendviče.

„Když to na deset dní zavřem, bude nás to dost bolet.“

„A teď nás to nebolí?“

„Jistě, ale máme na Kennebunk Beach točit tu reklamu pro nakladatelství Book Folks –“

„S tím si poradí Lisa.“

„Lisa si nedokáže poradit ani se svým milostným životem, natožpak s reklamou pro Book Folks,“ řekl Vic. „Ale i kdyby to zvládla, pořád nám hoří ta řada šotů pro Yor Choice Blueberries... Casco Bank and Trust... a ty se máš sejít se šéfem Maineský asociace realitních kanceláří –“

„M-m, to je tvůj džob.“

„Houby můj. Já se hroutím, když si vzpomenu na ty červený kalhoty a bílý boty. Pořád mám nutkání hledat ve skříni reklamní tabule, který by na sobě nosil.“

„Sám víš, že na tomhle zas tolik nezáleží. Sharp je asi tak desetkrát významnější zákazník než tihle všichni dohromady. Co víc k tomu říct? Sharp a jeho mladej budou chtít mluvit s náma oběma. Tak mám ti objednat letenku, nebo ne?“

Při pomyšlení na deset dní, pět v Bostonu a pět v New Yorku, polil Vika studený pot. Pro Ellisonovu agenturu v New Yorku pracoval s Rogerem už šest let. Vic teď bydlel v Castle Rocku a Roger a Althea Breakstoneovi v sousedním Bridgtonu, vzdáleném asi patnáct mil.

Vic už se nechtěl ohlížet zpátky. Připadalo mu, že nikdy nežil naplno, že dokud se s Donnou nepřestěhovali do Maine, nechápal smysl své existence. A teď měl pocit, že New York ty poslední tři roky jen čeká, aby ho znovu dostal do spárů. Letadlo po přistání sjede z ranveje a zmizí v burácivém ohnivém oblaku vysokooktanového leteckého benzinu. Nebo bude na Triboroughském mostě bouračka a jejich taxi se promění v zakrvácenou žlutou harmoniku. Nějaký lupič skutečně vystřelí, místo aby jen hrozil zbraní. Vybuchne plynové potrubí a hlavu mu uřízne poklop kanálu, který proletí vzduchem jako čtyřicetikilové frisbee. Prostě se něco stane. Když se tam vrátí, to město ho zabije.

„Rogi,“ řekl a odložil sendvič se sekanou, do kterého jednou kousl.“ Napadlo tě někdy, že by to nebyl konec světa, kdybychom o Sharpa skutečně přišli?“

„Svět by se nezastavil,“ přikývl Roger a nalil si do pivní sklenice busch, „ale co my? Já musím ještě sedmnáct let splácet hypotéku a mám holky dvojčata, který toužej vystudovat Bridgtonskou akademii. Ty máš taky hypotéku, dítě a toho starýho sporťáka jaguára, kterej tě jednou zruinuje.“

„Jo, ale místní ekonomika –“

„Do prdele s místní ekonomikou!“ zařval Roger a prudce postavil sklenici piva na stůl.

Čtyřčlenná společnost u vedlejšího stolu, tři v tričkách tenisových rozhodčích a jeden v zašlém tričku s nápisem DARTH VADER JE TEPLEJ, mu zatleskali.

Roger je odbyl mávnutím ruky a naklonil se k Vikovi. „Jen s reklamníma kampaněma pro Yor Choice Blueberries a asociaci maineských realitek to nezvládnem. Jestli přijdem o Sharpa, tiše se nad náma zavře hladina. Na druhý straně, jestli se nám aspoň částečně podaří udržet si ještě dva roky Sharpa, ukápne nám z rozpočtu ministerstva pro turistiku, a možná získáme i podíl ze státní loterie, jestli ji do tý doby nepošlou do kopru. To jsou výživný příspěvky, Viku. Pak můžem Sharpovi a jeho příšerným vločkám zamávat a všechno skončí šťastně. Velkej zlej vlk půjde na večeři někam jinam a prasátka budou v bezpečí doma.“

„Všechno závisí na tom, jestli se nám podaří něco zachránit,“ řekl Vic, „což je stejně pravděpodobný, jako že Clevelandský Indiáni vyhrajou baseballovou ligu.“

„Ale zkusit to musíme, kamaráde.“

Vic se odmlčel a zamyšleně pozoroval svůj stydnoucí sendvič. Bylo to naprosto nespravedlivé, ale s nespravedlností se dokázal smířit. Mnohem víc ho hnětla šílená absurdita celé situace. Přišlo to z čisté oblohy jako vražedné tornádo, které po sobě zanechá klikaté brázdy zkázy a zmizí. On i Roger a společnost Ad Worx se nejspíš stanou oběťmi, ať dělají, co dělají. Mohl to vyčíst z Rogerova kulatého obličeje, který nebyl takhle bledý od doby, kdy s Altheou přišli o teprve devítidenního syna Timothyho, který zemřel na syndrom náhlého kojeneckého úmrtí. Tři týdny po jeho smrti se Roger zhroutil a plakal, tlustý obličej zkřivený příšerným beznadějným smutkem, z něhož se Vikovi svíralo hrdlo. Tehdy to bylo zlé, ale počínající panika, která se Rogerovi zračila v očích teď, nebyla o nic lepší.

Reklamní branži čas od času postihovala tornáda. Velký podnik, jakým byla Ellisonova agentura s mnohamilionovým obratem, je dokázal ustát. Na rozdíl od malé firmy Ad Worx. Nesli si jeden koš s mnoha malými vajíčky a jeden s jedním velkým vejcem – Sharpem – a teď se muselo zjistit, zda se velké vejce úplně ztratilo, nebo jestli se jeho zbytky nechají aspoň umíchat. Oni za nic nemohli, ale reklamní agentury prostě bývají dobrými fackovacími panáky.

Vic s Rogerem se dali přirozeně dohromady už před šesti lety při první společné práci pro Ellisonovu agenturu. Vysoký, hubený a poměrně mlčenlivý Vic tvořil dokonalé jin k tlustému, bodrému a extrovertnímu jang Rogera Breakstonea. Vyhovovali si po osobní i pracovní stránce. Ta první zakázka byla menší: měli rozjet reklamní časopiseckou kampaň pro Spolek postižených mozkovou obrnou.

Navrhli strohý černobílý inzerát s obrázkem malého chlapce v ohromných nepohodlných ortézách v zámezí baseballového hřiště Malé ligy. Na hlavě měl čepici New York Mets a v obličeji výraz – Roger vždycky tvrdil, že ten inzerát byl úspěšný právě díky tomu chlapcovu výrazu – který vůbec nebyl smutný; byl prostě zasněný. Vlastně téměř šťastný. A pod obrázkem byl prostý nápis: BILLY BELLAMY SE UŽ NIKDY NEPOSTAVÍ NA PÁLKU. A pod ním: BILLY MÁ MOZKOVOU OBRNU. A pod tím menším písmem: Pomozte nám, jo?

Sponzorské dary znatelně zbytněly. To bylo dobré jak pro Spolek, tak pro Vika s Rogerem. Tým Trenton-Breakstone odstartoval a běžel. Následovalo půl tuctu úspěšných kampaní, při nichž Vic většinou vymýšlel celkovou koncepci a Roger se staral o realizaci.

Pro firmu Sony vymysleli obrázek muže, který sedí ve slušném obleku se zkříženýma nohama a divokým výrazem ve středním pásu šestnáctiproudové superdálnice, na klíně velké rádio Sony. Nápis hlásal: POLICE, THE ROLLING STONES, VIVALDI, MIKE WALLACE, THE KINGSTON TRIO, PAUL HARVEY, PATTI SMITH, JERRY FALWELL. A pod tím: AHOJ, L. A.!

Na reklamě pro firmu Voit, výrobce plaveckých potřeb, byl namalovaný pravý protipól miamského plážového povaleče. Modelem byl potetovaný padesátník s pivním břichem, ochablými svaly a svraštělou jizvou na stehně. V náručí držel tenhle životem otřískaný žoldnéř Voitovy ploutve. PANE, stálo pod obrázkem, JÁ SE NEFLÁKÁM, JÁ SE TÍM ŽIVÍM. Pod tím byly ještě další hlášky, které Vic vždycky považoval za zbytečnou vatu, ale skutečným poutačem byl ten první řádek. Vic s Rogerem chtěli, aby tam bylo JÁ SE S TÍM NESERU, ale to jim u Voitových lidí neprošlo. Škoda, říkával Vic nad skleničkou. Mohli těch ploutví prodat víc.

A pak tu byl Sharp.

Jeho clevelandská firma byla ve své branži dvanáctá největší v celé Americe, když starý Sharp po dvacetileté spolupráci s reklamní agenturou ze svého rodného města zdráhavě přišel do Ellisonovy agentury v New Yorku. Rád připomínal, že před 2. světovou válkou byli větší než Nabisco. Jeho syn k tomu rád poznamenával, že 2. světová válka skončila před třiceti lety.

Smlouva byla zpočátku uzavřena na šestiměsíční zkušební lhůtu a realizaci měli obstarat Vic Trenton a Roger Breakstone. Na konci zkušební lhůty postoupil Sharp z dvanáctého na deváté místo v pekárenské branži. Za další rok, když Vic s Rogerem sbalili kufry a odstěhovali se do Maine, aby si otevřeli vlastní firmu, postoupil Sharp na sedmé místo.

Kampaň to byla rozsáhlá. Pro Sharpovy koláčky vymysleli Vic s Rogerem Koláčkového ostrostřelce, neohrabaného strážce pořádku ze Západu, jehož šestiranné revolvery střílely díky lidem z trikového místo kulek koláčky, zázvorové křupky nebo ovesné sušenky. Na konci reklamy stál Ostrostřelec vždycky s tasenými revolvery nad hromadou pochutin. „No, lumpové utekli,“ říkal denně milionům Američanů, „ale já mám koláčky. Nejlepší koláčky na Západě... a hádám i na světě.“ A zakousl se do zmíněného produktu. Jeho výraz prozrazoval, že zažívá obdobu chlapeckého prvního orgasmu. Zatmívačka.

Pro hotové výrobky – šestnáct různých druhů od dortů po drobenkové a tvarohové koláče – měli reklamu, kterou Vic nazval George a Gracie. Začíná tím, jak dvojice odchází ze snobského večírku, kde se stoly prohýbají pod rozmanitými lahůdkami. Ocitáme se v neútulném, mdle osvětleném stísněném bytě. George usedá k prostému kuchyňskému stolu s kostkovaným ubrusem. Gracie vytahuje ze staré ledničky Sharpův dort (nebo tvarohový nebo drobenkový koláč) a přisedá si. Oba jsou ještě oblečeni do společenského. Vřele, láskyplně a chápavě se na sebe usmívají, dva lidé v dokonalém souznění. Na černém podkladu se objeví nápis: NĚKDY VÁM STAČÍ JEN SHARPŮV DORT. Za celý spot nepadne jediné slovo. Tahle reklama získala ocenění Clio.

Získal je i Sharpův vločkový profesor, v branži oceňovaný jako „nejvyváženější reklamní produkt pro děti“. Vic s Rogerem ho považovali za korunu svého díla. Jenže právě Sharpův vločkový profesor se teď obrátil proti nim.

Sharpova vločkového profesora hrál herec na sklonku středních let. Šlo o poklidnou a odvážně dospělou reklamu v moři animovaných dětských reklam na žvýkačky, dobrodružné hračky, panenky, figurky akčních hrdinů... a konkurenční vločky.

Začínala v opuštěné třídě pro čtvrťáky nebo páťáky, jakou dobře znají diváci králíka Bugse a Dračí smečky. Vločkový profesor nosil pod oblekem svetr do véčka a košili s rozhalenkou. Jeho vzhled i projev byl mírně autoritářský; Vic a Roger mluvili asi se čtyřiceti učiteli a půltuctem dětských psychiatrů a zjistili, že takový model autority děti přijmou nejlépe a jen málokdo ho zná z domova.

Vločkový profesor seděl poněkud neformálně na katedře – děti se mohly dohadovat, že pod šedozeleným tvídem se ukrývá duše skutečného kamaráda – ale hovořil pomalu a rozvážně. Nepřikazoval. Nepřesvědčoval. Nepřemlouval. Nedožadoval se souhlasu a nevychvaloval. Promlouval k milionům dětských konzumentů vloček v tričkách, kteří každou sobotu dopoledne sledovali kreslené seriály, jako by to byli skuteční lidé.

„Dobré jitro, děti,“ začal profesor tiše. „Tohle je reklama na vločky. Pozorně mě poslouchejte, prosím. O vločkách toho vím hodně, protože jsem Sharpův vločkový profesor. Sharpovy vločky – jiskřenky, kakaoví medvídci, otrubky a Sharpova celozrnná směs – jsou ty nejchutnější vločky v Americe. A jsou zdravé.“ Po malé odmlce se Sharpův vločkový profesor usmál... a když se usmál, bylo jasné, že má duši skutečného kamaráda. „Věřte mi, protože já to vím. Vědí to i vaše maminky, tak mě jen napadlo, že byste to rády věděly také.“

V tom okamžiku vstoupil do třídy mladý muž a podal Sharpovu vločkovému profesorovi mísu jiskřenek nebo kakaových medvídků nebo něčeho jiného. Sharpův vločkový profesor do mísy sáhl, podíval se zpříma do všech obývacích pokojů v zemi a řekl: „Ne, tady není nic špatného.“

Tahle poslední replika se starému Sharpovi nelíbila; nemohl připustit, že by na jeho vločkách mohlo být něco špatného. Nakonec ho Vic s Rogerem udolali, ale nikoli racionálními argumenty. Reklama není racionální branže. Často uděláte to, co považujete za správné, ale to neznamená, že chápete, proč je to správné. Vic i Roger cítili, že ta poslední prostá replika má obrovský potenciál. Když ji pronesl Vločkový profesor, znamenala konečnou jistotu, definitivní stvrzení. Já bych vám nikdy neublížil, naznačoval tím. Ve světě, kde se rodiče rozvádějí, kde vás občas bezdůvodně zmlátí starší kluci, kde vám při zápase s největším rivalem z Malé ligy odejdou nadhozy, kde ti hodní vždycky nevítězí jako v televizi, kde vás ne vždycky pozvou na dobrou oslavu narozenin, ve světě, kde je tolik špatností, vždycky budou jiskřenky a kakaoví medvídci a celozrnná směs a vždycky vám budou chutnat. „Ne, tady není nic špatného.“

S trochou pomoci od Sharpova syna (za nějaký čas už to podle Rogera vypadalo, že tu reklamu vymyslel a napsal mladej sám) byl Vločkový profesor schválen a každé sobotní dopoledne vpuštěn na televizní obrazovky mezi takové zavedené pořady jako Star Blazers, Archieho Spojené státy, Hoganovi hrdinové a Gilliganův ostrov. Prodej Sharpových vloček rostl rychleji než prodej ostatních Sharpových výrobků a Vločkový profesor se stal národní institucí. Jeho slogan „Ne, tady není nic špatného“ se stal běžně používanou frází, stejně jako třeba „Zůstaň v klidu“ a „Žádná křeč“.

Když se Vic s Rogerem rozhodli jít vlastní cestou, přísně se drželi pravidel a nevstoupili do jednání s žádným bývalým klientem, dokud se formálně – a přátelsky – neodpoutali od Ellisonovy agentury. Ten první půlrok v Portlandu byl pro ně všechny nepříjemný a tísnivý. Vikovu a Donninu synovi Tadovi byl pouhý rok. Donně se strašně stýskalo po New Yorku a občas byla rozmrzelá, podrážděná, nebo prostě jen vyjukaná. Rogerovi zůstal z reklamních válek v New Yorku žaludeční vřed, a když s Altheou přišli o syna, znovu se přihlásil k životu a udělal z Rogera tajného pijáka žaludečních kapek. Althea zvládla podle Vikova názoru danou situaci nejlépe, jak se dalo. Až Donna ho upozornila, že někdejší jedna lehká sklenička před večeří se znásobila na dvě před a tři po. Obě dvojice jezdily na dovolenou do Maine, spolu i zvlášť, ale ani Vic, ani Roger si neuvědomili, kolik dveří zpočátku zůstane uzavřeno lidem, kteří se přistěhují „zvenku“, jak říkají obyvatelé Maine.