OSHO

Muž, který miloval racky

Základní životní lekce z významných světových duchovních tradic

Originally English title: THE MAN WHO LOVED SEAGULLS

Copyright © 2008 OSHO International Foundation, Switzerland

www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

Translation © Jana Žlábková, 2011

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek.

Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks.)

ISBN 978-80-7593-453-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-454-3 (mobi)

Úvod

Aristoteles definoval člověka jako rozumnou bytost. Člověk není rozumný, a to je dobře. Člověk je z devadesáti devíti procent nerozumný, což je skvělé, protože díky nerozumnosti existuje vše krásné a milé. Z rozumu se rodí matematika, z nerozumu poezie. Z rozumu se rodí věda, z nerozumu duchovno. Z rozumu se rodí trh, peníze, rupie, dolary, z nerozumu láska, zpěv, tanec. Je dobře, že člověk není rozumná bytost. Člověk je nerozumný.

Vznikla celá řada různých definic. Já osobně bych řekl, že člověk je tvor vymýšlející fámy. Vymýšlí mýty – všechny mýty jsou pouhé fámy, purány. Vymýšlí náboženství, mýty, příběhy o existenci. Od samého počátku lidstva vymýšlí člověk nádherné mytologie. Vymýšlí Boha. Vymýšlí, že Bůh vymyslel svět; vymýšlí úžasné mýty. Neustále spřádá další a další mýty. Člověk je tvor vymýšlející mýty a život bez mýtů by byl naprostá nuda.

Problémem dnešní doby je zbavování se dávných mýtů. Pošetilí racionalisté mají proti nim příliš mnoho námitek. A tak mýty zanikají, protože jakmile uvedete pádné argumenty, mýtus je neobhajitelný. Nemůže se sám hájit. Je velmi zranitelný, je velmi křehký. Když s ním začnete bojovat, zničíte ho, ale tím zničíte i cosi krásného v lidském srdci. A nejde jen o mýtus – mýtus je pouhá symbolika – jde o samotné kořeny v hloubi srdce. Když zabijete mýtus, zabijete srdce.

Tíž racionalisté, kteří zabili všechny mýty, mají dnes pocit, že životu chybí poezie, štěstí, radost. Vytratily se z něj všechny úžasné oslavy. Bez mýtů bude svět pouhé tržiště; všechny chrámy zmizí. Bez mýtů budou vztahy jen dohody; nebude v nich láska. Bez mýtů budete osamělí v nekonečné prázdnotě.

Ale neosvícený člověk takhle žít nemůže. Budete si připadat bezvýznamní a celé vaše bytí zaplaví pocit marnosti a sklíčenosti. Začnete uvažovat o sebevraždě. Začnete hledat něco – třeba drogy, alkohol, sex nebo cokoli jiného – co by vás pohltilo natolik, abyste na sebe zapomněli, protože váš život zdánlivě postrádá smysl.

Mýtus mu dává smysl. Mýtus je jen nádherný výmysl, ale pomáhá vám žít. Dokud nedokážete bez výmyslů žít, pomáhají vám kráčet po cestě života. Mýtus kolem vás vytváří lidskou atmosféru a bez něj není život radostný a uvolněný. Přemýšlejte o tom: Indové chodí k řekám, ke Ganze, aby ji uctívali. Je to mýtus, protože Ganga je jinak jen řeka. Ale díky mýtu se z Gangy stala matka, a když hinduista vstoupí do jejích vod, je ohromně šťastný.

V Mekce je stavba zvaná Kába a v té je kámen, zcela běžný kámen. Má tvar krychle, proto se mu říká ka’ba; ka’ba znamená „krychle“. Nedokážete si však představit, co prožívá muslim, když jde do Káby. Cítí obrovský příliv energie. A ta nevychází z Káby – tam nic není, je to jen mýtus. Ale když muslim ten kámen políbí, nekráčí už po téhle zemi; odplul do jiného světa, do světa poezie. Když chodí kolem Káby, chodí kolem samotného Boha. Všichni muslimové na celém světě se modlí směrem ke Kábě. Ten směr je dán tím, kde právě jsou: kdo se modlí v Anglii, hledí ke Kábě; kdo se modlí v Indii, hledí ke Kábě; kdo se modlí v Egyptě, hledí ke Kábě. Muslimové na celém světě se modlí pětkrát denně; žijí v různých zemích a všichni hledí ke Kábě – Kába se tak stává středem světa. Jeden mýtus, nádherný mýtus… v té chvíli je celý svět obklopený poezií.

Lidé dávají existenci smysl; právě o tom jsou všechny mýty. Člověk je tvor vymýšlející fámy. Malé fámy o svém okolí, o sousedově manželce… a velké fámy, vesmírné fámy o Bohu. Ale lidi to baví.

Moc se mi líbí jeden příběh; určitě jsem ho už mockrát vyprávěl. Je to židovský příběh:

Před mnoha staletími žil v jednom městě rabín. Když v tom městě nastaly nějaké problémy, odebral se do lesa, vykonal oběť, modlil se, provedl určitý rituál a řekl Bohu: „Odvrať to neštěstí. Zachraň nás.“ A město bylo vždy zachráněno.

Pak rabín zemřel a místo něj nastoupil jiný. Město mělo problémy a shromáždily se davy. Nový rabín odešel do lesa, ale nemohl najít to správné místo. Neznal ho. A tak Bohovi řekl: „Neznám místo, kde se k tobě modlíval starý rabín, ale na tom nezáleží. Ty to místo znáš a já se budu modlit tady.“ Ve městě byl pak zase pokoj a klid. Lidé byli šťastní.

Když zemřel i tenhle rabín, přišel další. A město mělo opět potíže a lidé se shromažďovali a byli nešťastní. Nový rabín se odebral do lesa a řekl Bohu: „Nevím, kde přesně je to místo a neznám ani správný rituál. Umím se jen modlit. A ty jsi vševědoucí, tak tě prosím, abys nelpěl na detailech. Poslouchej mě…“ A řekl vše, co potřeboval říct. Pohroma byla odvrácena.

I tenhle rabín pak zemřel a město mělo jiného rabína. Srocovaly se davy, vyvstal nový problém, šířily se nemoci a lidé řekli rabínovi: „Jdi do lesa, protože tady se to tak dělá. Všichni předchozí rabínové tam chodívali.“

Rabín právě seděl v křesle. Řekl: „Proč bych tam chodil? On mě slyší i tady. A já nevím, kde je to místo…“ Vzhlédl k nebi a řekl: „Poslyš, já to místo neznám. Neznám ani správný rituál – a neznám ani tu pravou modlitbu. Znám jen příběh o tom, že tam chodíval první rabín a pak ten druhý a třetí a čtvrtý… celé ti to odvyprávím – a já vím, že máš rád příběhy. Prosím, poslechni si ten příběh a ušetři nás zkázy.“

A vyprávěl mu příběh o rabínech z dávných časů. Říká se, že Bohovi se ten příběh líbil natolik, že město bylo zachráněno.

Bůh určitě miluje příběhy; je to stvořitel mýtů, takže musí mít rád příběhy. To on jako první začal šířit různé fámy!

Váš život je pouhá fáma, přítomná fáma ve věčném tichu existence, a člověk je tvor vymýšlející fámy. Dokud se nestanete bohem, budete milovat fámy: budou se vám líbit příběhy o Rámovi a Sítě, o Adamovi a Evě, příběhy z Mahábháraty; budete mít rádi řecké, římské, čínské báje. Existují jich miliony – a všechny jsou úžasné.

Pokud do nich nevnášíte logiku, ukážou vám vnitřní bránu; odhalí vám vnitřní tajemství. Jakmile do nich vnesete logiku, brána se zavře; tenhle chrám není pro vás. Mějte rádi příběhy. Když je máte rádi, odhalí vám svá tajemství. A v těch je mnohé skryto: vše, co lidstvo objevilo, je ukryto v podobenstvích. Proto Ježíš tak rád mluvil v příměrech. Buddha neustále vyprávěl příběhy. Všichni tihle lidé milovali fámy.

Chůze po laně

Příběh o dvou zločincích a jejich králi

O rozdílu mezi

vírou a důvěrou

Jednou, když chasidé seděli pohromadě

a družně se bavili,

k nim přistoupil rabín Israel v dýmkou v ruce.

Byl velmi přátelský, a tak se ho zeptali:

„Řekni nám, drahý rabíne, jak máme sloužit Bohu?“

Ta otázka ho zaskočila

a po chvíli odpověděl: „Jak to mám vědět?“

Ale pak jim vyprávěl následující příběh:

Král měl dva přátele

a oba byli obviněni ze zločinu.

Král je měl rád, a tak jim chtěl projevit svou přízeň,

ale nemohl je zprostit viny, protože ani královo slovo

nevládne nad zákonem.

Proto vydal tento verdikt:

Nad hlubokou propastí bude napnuto lano

a ti dva po něm musí postupně přejít.

Kdo se dostane na druhou stranu, bude dál žít.

Stalo se, jak král nařídil,

a první z jeho přátel bezpečně přešel na druhou stranu.

Ten druhý stál naproti a zavolal na něj:

„Řekni mi, příteli, jak se ti podařilo přejít?“

Ten první odpověděl:

„Já nevím. Bylo to takhle:

Když jsem cítil, že se nakláním na jednu stranu,

naklonil jsem se na druhou.“ 1)

Existence je paradoxní; jejím základem je paradox. Existuje v protikladech, je to vyváženost protikladů. A ten, kdo umí udržet rovnováhu, je schopen pochopit, co je život, co je existence, co je Bůh. Rovnováha je klíč k tajemství.

Než se ponoříme do tohoto příběhu, chci říct pár věcí… Za prvé, naše vzdělání vychází z aristotelské logiky, jež je lineární, má jen jednu dimenzi. Život ale není aristotelský ani hegeliánský. Logika není lineární, logika je dialektická. Samotný proces života je dialektický; je to setkávání protikladů – střetávání protikladů i setkávání protikladů. Život prochází tímto dialektickým procesem: od teze k antitezi, od antiteze k syntezi – a pak se synteze znovu stává tezí. A celý proces započne znovu.

Kdyby měl Aristoteles pravdu, byli by jen samí muži a žádné ženy, nebo jen samé ženy a žádní muži. Kdyby byl svět stvořen podle Aristotela, bylo by jen světlo a nebyla by tma, nebo by byla jen tma a nebylo by světlo. To by bylo logické. Buď by byl život, nebo smrt, ale ne obojí.

Život však není založený na Aristotelově logice; život nabízí obojí. Může existovat jen proto, že existují protiklady: muž a žena, jin a jang, den a noc, zrození a smrt, láska a nenávist. Život má oba póly.

Tohle musí jako první proniknout hluboko do vašeho srdce – protože všichni mají v hlavě Aristotela. Celý vzdělávací systém věří v Aristotela, přestože pro pokročilou vědeckou mysl je Aristoteles zastaralý. Už to ale neplatí. Věda překonala Aristotela, protože se víc přiblížila existenci. Dnes už chápe, že život je dialektický, ne logický.

Povím vám jeden krátký příběh.

Víte, že na Noemově arše bylo zakázáno se milovat? Když se po povodni dvojice odhlašovaly z archy, Noe se díval, jak odcházejí. Jako poslední vyšli ven kocour s kočkou následováni spoustou hodně malých koťat. Noe zvedl tázavě obočí a kocour mu řekl: „Tys myslel, že se pereme!“

Noe měl nepochybně aristotelského ducha, ale kocour věděl své.

Láska je určitá forma boje, láska je boj. Láska nemůže existovat bez boje. Vypadá to jako protiklady – myslíme si, že milenci by mezi sebou neměli bojovat. Je to logické: Proč bojovat s tím, koho milujete? Je to naprosto jasné a rozum přesně ví, že milenci by spolu neměli bojovat – ale oni to dělají. Jsou to v podstatě blízcí nepřátelé a neustále mezi sebou bojují. A v tom boji se uvolňuje energie zvaná láska. Je pravda, že láska není jen boj, láska není jen soupeření – je to mnohem víc než jen tohle. Je to i boj, ale láska ho přesahuje. Boj ji nemůže zničit. Láska boj přežívá, ale nemůže bez něj existovat.

Podívejte se na život: život není aristotelský, není euklidovský. Když ho nepředěláváte podle svých představ a vnímáte věci tak, jak jsou, s překvapením zjistíte, že protiklady se doplňují. Napětí mezi protiklady je základ, na němž existuje život; jinak by život přestal existovat. Představte si svět, v němž by neexistovala smrt… možná si pomyslíte, že „pak by byl život věčný“, ale jste na omylu. Kdyby neexistovala smrt, nebyl by ani život. Nemůže existovat bez smrti; smrt mu poskytuje zázemí, smrt mu dodává barevnost a bohatost, smrt mu dodává nadšení a intenzitu.

Smrt není proti životu – to za prvé – protože smrt je obsažena v životě. A chcete-li žít opravdově, naučte se opravdově postupně umírat. Udržujte vyváženost mezi zrozením a smrtí a zůstávejte uprostřed. Být uprostřed neznamená stagnovat; nejde o to, že až toho dosáhnete, je konec a nic se neděje. To je nesmysl. Člověk nikdy nedosáhne vyrovnanosti navěky, musí jí stále znovu a znovu dosahovat.

Těžko se to chápe, protože naši mysl utvářely názory nepoužitelné pro reálný život. Myslíte si, že když jste začali meditovat, už nic víc nepotřebujete, protože budete žít v meditaci. Jste na omylu. Meditace není nic statického. Je to vyváženost. A té musíte neustále dosahovat. Půjde vám to lépe a lépe, ale nikdy to nebude navěky; není to něco, co držíte v rukou. Musíte to získávat v každém okamžiku – jen tak je to vaše. Nemůžete odpočívat, nemůžete říct: „Meditoval jsem a došlo mi, že teď už nic víc nepotřebuji. Mohu odpočívat.“ Život v odpočinek nevěří; je to neustálý pohyb od dokonalosti k ještě větší dokonalosti.

Ještě jednou to zopakuji: od dokonalosti k ještě větší dokonalosti. Nikdy to není nedokonalé, vždy je to dokonalé, ale pořád to může být ještě dokonalejší. Z logického hlediska je toto tvrzení absurdní.

Četl jsem jednu anekdotu…

Muž byl obviněn, že zaplatil účet padělanými penězi. U soudu obžalovaný namítl, že netušil, že peníze jsou falešné. Když po něm žádali důkaz, prohlásil: „Já jsem ty peníze ukradl. Copak bych je kradl, kdybych věděl, že jsou padělané?“

Soudce chvíli přemýšlel a pak usoudil, že to dává smysl, a tak stáhl obvinění z padělání peněz. Ale ihned vznesl nové obvinění – z krádeže.

„Je fakt, že jsem je ukradl,“ ochotně přiznal obžalovaný. „Ale padělané peníze nemají z právního hlediska žádnou hodnotu. Odkdy je zločin ukrást něco bezcenného?“

Nikdo v jeho logice nenašel trhlinu, a tak z toho vyvázl.

V životě však logika nestačí. Vy tak snadno nevyváznete.

Z právní pasti se dostanete legálně a logicky, protože se skládá z aristotelské logiky – chcete-li ven, použijete stejnou logiku. Ale v životě se nedostanete ven pomocí logiky, pomocí teologie, pomocí filozofie, pomocí své chytrosti a schopnosti vymýšlet teorie. Ven ze života nebo ještě dál mimo něj se dostanete jen pomocí opravdového prožitku.

Existují dva typy zbožných lidí. Ten první je dětinský a neustále hledá otce. První typ je nedospělý; neumí se spoléhat na sebe, a proto potřebuje nějakého Boha. Bůh možná existuje, možná neexistuje – o to vůbec nejde – ale je zapotřebí. Když Bůh není, nedospělá mysl ho vymyslí, protože cítí tuhle psychologickou potřebu – není důležité, zda Bůh opravdu existuje, nebo ne; je to psychologická potřeba.

V Bibli se praví, že Bůh stvořil člověka k obrazu svému, ale opak je pravdou: člověk stvořil Boha k obrazu svému. Vytváříte si takového Boha, jakého právě potřebujete, a proto se pojetí Boha v průběhu věků stále mění. Každá země má to své, protože každá země má vlastní potřeby. Ve skutečnosti má své pojetí Boha každý člověk, protože má určité potřeby, a ty je nutno uspokojit.

Takže první typ zbožného člověka – tedy takzvaně zbožného člověka – je prostě nedospělý. Jeho zbožnost je pouhá psychologie. A je-li zbožnost otázkou psychiky, je to jen sen, zbožné přání, touha. S realitou to nemá nic společného.

Četl jsem jeden příběh…

Hošík odříkal svou modlitbu a zakončil ji slovy: „Drahý Bože, opatruj mámu, opatruj tátu, opatruj mou malou sestru a tetu Emmu a strýce Johna a babičku a dědu – a prosím, Bože, hlavně ty se opatruj, protože jinak jsme všichni v háji!“

Tohle je Bůh většiny lidí. Devadesát procent takzvaně zbožných lidí jsou nevyzrálí jedinci. Věří, protože bez víry neumějí žít; věří, protože víra jim přináší pocit jistoty; věří, protože víra jim dodává pocit ochrany. Je to jejich sen, ale pomáhá to. V temné noci života, v těžkém boji existence by se bez takové víry cítili opuštěni. Ale jejich Bůh je jejich Bohem, není to božskost reality. A jakmile se zbaví své nedospělosti, jejich Bůh zmizí.

Přesně to se stalo mnoha lidem. V tomto století nejsou lidé příliš zbožní – ne proto, že by pochopili, že Bůh neexistuje, ale proto, že tahle doba mírně přispěla k vyzrálosti člověka. Člověk dospěl, je trochu vyzrálejší. Takže Bůh dětství, Bůh nedospělé mysli už není tak důležitý.

Tohle je význam Nietzschova tvrzení, že „Bůh je mrtev“. Mrtvá není božskost, mrtvý je Bůh nedospělé mysli. Ve skutečnosti však není pravda, že Bůh je mrtvý, protože Bůh nebyl nikdy živý. Dá se jedině říct, že Bůh už není důležitý. Člověk se dokáže spolehnout sám na sebe – nepotřebuje víru, nepotřebuje berličky víry.

Proto se lidé stále méně zajímají o náboženství. Je jim jedno, co se v církvi děje. Je jim to natolik jedno, že už se o to ani nepřou. Když se jich zeptáte: „Věříte v Boha?“, odpoví: „Jenom klid – je jedno, zda existuje, nebo ne, protože na tom nezáleží, není to důležité.“ A když vy věříte, ze slušnosti řeknou: „Ano, existuje.“ Pokud nevěříte, řeknou: „Ne, neexistuje.“ Ale žádné zanícené nadšení v tom už není.

Tohle je první typ zbožnosti, který existuje celá staletí, celé věky a dnes začíná být zastaralý, neaktuální. Jeho čas končí. Je zapotřebí nový Bůh, jenž není psychologický; je zapotřebí nový existenciální Bůh, božstvo reality, Bůh jako realita. Můžeme se klidně zbavit i slova „Bůh“ – úplně stačí „reálno“ nebo „existence“.

A pak je druhý typ zbožných lidí, jejichž zbožnost nepramení ze strachu. U prvního typu lidí vychází ze strachu, u druhého typu lidí – také falešných a pseudozbožných – nevychází ze strachu, ale čistě z mazanosti. Jsou to velmi chytří lidé, kteří stále vymýšlejí teorie a jsou zběhlí v logice, v metafyzice, ve filozofii. Vytvářejí duchovno, jež je pouhou abstrakcí: je to krásné umělecké dílo stvořené inteligencí, intelektem a filozofováním. Nikdy však nepronikne do života, nikdy se života nedotkne a pořád zůstává ve světě abstraktních pojmů.

Mullah Nasreddin jednou řekl: „Nikdy jsem se nechoval, jak bych měl. Kradl jsem slepice a melouny, pil jsem a pral se pěstmi a nožem, ale jednu věc jsem nikdy neudělal: i když jinak nejsem k ničemu – nikdy jsem neopustil své vyznání.“

Ale k čemu je takové vyznání? Nemá žádný dopad na váš život. Věříte, ale vaše víra neproniká do života, nemění ho. Nikdy se nestane součástí vás samých, nikdy nekoluje ve vaší krvi, nikdy ji nevdechujete a nevydechujete, nikdy netepe ve vašem srdci – je to cosi bezcenného. Je to nanejvýše ozdoba, ale není vám k ničemu. V určité dny chodíte do kostela; je to pouhá formalita, společenská nutnost. Navenek pronášíte sliby Bohu, Bibli, Koránu, védám, ale nemyslíte to vážně, nejste upřímní. Váš život plyne dál i bez toho, váš život se ubírá zcela jiným směrem – se zbožností to nemá nic společného.

Všímejte si toho… Někdo řekne, že je muslim, někdo řekne, že je hinduista, jiný zas řekne, že je křesťan, a další řekne, že je žid – mají různá vyznání, ale pozorujte jejich životy a žádné rozdíly nenajdete. Muslim, žid, křesťan, hinduista – všichni prožívají stejný život. Jejich život není ani v nejmenším dotčen jejich vírou.

Tahle vyznání váš život ani nemohou ovlivňovat, protože jsou to pouhé nástroje. Jsou to rafinované prostředky umožňující říkat: „Já vím, co je život“ – a přitom můžete dál v poklidu odpočívat a nezatěžovat se životem. Držíte se určitého názoru, a ten vám pomáhá všechno odůvodnit. Nezabýváte se příliš životem, protože máte odpovědi na všechny otázky.

Ale pamatujte si, že pokud duchovno není osobní, ale je to jen abstraktní záležitost, pokud není hluboko ve vašich kořenech, hluboko ve vašem nitru – pokud není jako krev a kosti a morek – je bezvýznamné, neužitečné. Je to duchovno filozofů, není to duchovno mudrců.

A nakonec je tu třetí typ… a to je opravdové duchovno; dva předchozí typy jsou falzifikace duchovna, jsou to náhražky. Laciné, snadné, ale nejsou pro vás výzvou. Onen třetí typ je velmi obtížný, náročný; je to velká výzva vnášející rozruch do vašeho života – protože třetí a opravdový typ duchovna říká, že s Bohem musíte jednat osobně. Musíte ho provokovat a umožnit mu, aby provokoval on vás; musíte se s ním dohodnout; musíte s ním bojovat, musíte se s ním střetnout. Musíte ho milovat a nenávidět, musíte být přátelé i nepřátelé, musíte zažívat Boha jako svůj osobní prožitek.

Kdosi mi vyprávěl o jednom dítěti – a já bych chtěl, abyste byli jako malé děti. Byl to moc bystrý hoch…

Na nedělním školním pikniku se ztratil malý chlapec. Jeho matka ho zoufale hledala a po chvíli zaslechla dětský hlásek volající: „Estelle, Estelle!“

Rychle tam běžela a popadla synka do náruče. „Proč jsi volal moje jméno, Estelle, místo mami?“ zeptala se ho, protože ji nikdy předtím neoslovil křestním jménem.

A chlapec odpověděl: „Víš, nemělo cenu volat mami, protože tady kolem je jich spousta.“

Když zavoláte „mami“, ozvou se i jiné matky – všude kolem je jich spousta. Musíte volat konkrétní osobu, její křestní jméno.

Pokud neoslovíte Boha osobně, jeho křestním jménem, nikdy se nestane realitou vašeho života. Můžete dál volat „otče“, ale jakého otce máte na mysli? Když ho Ježíš oslovoval „otče“, bylo to osobní. Jestliže to slovo používáte vy, je to zcela neosobní. Je to křesťanské, ale neosobní. Když mu Ježíš říkal „otče“, mělo to smysl; mluvíte-li o „otci“ vy, nemá to smysl – nenavázali jste opravdový kontakt s existencí. Pouze prožívání života – nikoli víra nebo filozofie – pouze prožívání života vám umožní oslovovat existenci osobně. A pak se s ní setkáte.

Dokud se nesetkáte s existencí, klamete sami sebe pomocí slov… slov, jež jsou prázdná a bezobsažná.

Kdysi žil velmi slavný súfijský mystik jménem Shaqiq al-Balkhi. Důvěřoval Bohu tak hluboce a upřímně, že žil jen ze své víry. Ježíš svým žákům říkával: „Pohleďte na lilie na poli – nic nedělají, a přesto jsou tak krásné a živé, že ani Šalamoun ve vší své slávě nebyl tak krásný.“ Shaqiq žil životem lilie. Tímhle způsobem žilo jen pár mystiků, ale žila tak spousta obyčejných lidí. Taková víra je tak nekonečná a absolutní, že nic jiného už není třeba – existence jedná za vás. I když něco děláte, dělá to vlastně Bůh za vás; vy si jen myslíte, že to děláte.

Jednou přišel za Shaqiqem jakýsi muž a obvinil ho z netečnosti a lenosti a požádal ho, ať pro něj pracuje. A dodal: „Zaplatím ti podle úrovně tvých služeb.“

Shaqiq odpověděl: „Tvou nabídku bych přijal, kdyby neskrývala pět úskalí. Za prvé, můžeš přijít na mizinu. Za druhé, zloděj ti může ukrást majetek. Za třetí, ať mi dáš cokoli, nebudeš to dělat rád. Za čtvrté, pokud nebudeš s mou prací spokojen, nejspíš mě vyhodíš. A za páté, kdybys umřel, přijdu o zdroj své obživy.

„Ale teď,“ uzavřel to Shaqiq, „mám pána, který žádné podobné nedostatky nemá.“

Tohle je důvěra. Důvěřujte životu a nemůžete nic ztratit. Taková důvěra se však nedostaví vštěpováním názorů, výchovou, kázáním, studováním, přemýšlením – taková víra se dostaví jen při prožívání života se všemi jeho protiklady, se všemi jeho rozpory, se všemi jeho paradoxy. Když se při všech jeho paradoxech dostanete do stavu vyrovnanosti, pak je to důvěra. Důvěra je parfém vyváženosti, je to vůně vyrovnanosti.

Chcete-li důvěřovat, musíte se zbavit víry. Ta vám nepomůže. Věřící mysl je hloupá mysl; důvěřující mysl má čirou inteligenci. Věřící mysl je průměrná mysl; důvěřující mysl se stává dokonalou. Důvěra přináší dokonalost.

Rozdíl mezi vírou a důvěrou je velmi prostý. Nemluvím teď o významu těchto slov ve slovníku – tam to bývá napsáno takhle: víra je důvěra, důvěra je vyznání, vyznání je víra – já mluvím o existenci. Z existenciálního hlediska je víra vypůjčená a důvěra je vaše. Když věříte, jsou kdesi hluboko ukryty pochybnosti. V důvěře žádné pochybování není; důvěra je prosta pochybností. Víra ve vás vyvolává rozpolcenost: část vaší mysli věří, část vaší mysli to odmítá. Důvěra je jednota bytí, je to celistvost.

Ale jak můžete důvěřovat, dokud to neprožijete? Ježíšův Bůh to za vás neudělá, Bůh mého prožitku to za vás neudělá a ani Buddhův Bůh to za vás neudělá – musí to být váš prožitek. Budete-li se dál držet své víry, objeví se prožitky, které do ní nebudou zapadat a mysl má sklon takové prožitky nevnímat, nevšímat si jich, protože jsou velmi rušivé. Ničí vaši víru a vy na ní chcete dál lpět. A jste stále víc a víc slepí vůči životu – víra vám zaslepí oči. Důvěra oči otevírá; důvěra nemá co ztratit.

Důvěra znamená, že co je skutečné, je skutečné – „Mohu se zbavit přání a tužeb, protože s realitou nemají nic společného. Jen mou mysl odvádějí od skutečnosti.“

Pokud v něco věříte a dostaví se určitý prožitek, buď víra řekne, že to není možné, nebo je prožitek tak silný, že se víry musíte zbavit. Co si vyberete – víru, nebo prožitek? Mysl má sklon volit víru, aby zapomněla na prožitek. Proto promeškáváte tolik příležitostí, když vám Bůh zaklepe na dveře.

Uvědomte si, že nejen vy hledáte pravdu – pravda hledá vás. Tu ruku jste měli mnohokrát nablízku, téměř se vás dotýkala, ale vy jste se odtáhli. Nezapadala do vaší víry a vy jste se rozhodli volit víru.

Slyšel jsem moc hezký židovský vtip.

Ten vtip líčí, jak jednou v noci vletěl do ložnice Patricka O’Rourkeho upír, aby mu vysál krev. O’Rourke si vzpomněl na příběhy, které mu vyprávěla jeho matka, popadl krucifix a zběsile jím mával před upírem. Upír se na chvíli zarazil a pak chápavě potřásl hlavou, zamlaskal a tím nejčistším jidišem prohlásil: „Oj vej, bubalo! To’s narazil na nesprávného upíra!“

Je-li upír křesťan, pak je to v pořádku. Můžete mu ukázat kříž. Ale co dělat, když je upír Žid? Pak je to „Oj vej, bubalo! To’s narazil na nesprávného upíra!“

Co budete dělat, pokud se život neslučuje s vaší vírou? Můžete ukazovat krucifix – ale jestliže je upír Žid, nebude si vašeho kříže vůbec všímat. A co pak?

Život je ohromně rozsáhlý a víra je tak malá; život je nekonečný a víra je maličká. Život se s žádnou vírou nikdy neslučuje, a pokud se snažíte vnutit životu svou víru, usilujete o nemožné. Prostě to nejde, samotná podstata věci tomu odporuje. Zbavte se víry a začněte vnímat své prožitky.

A teď už ten příběh.

Jednou, když chasidé seděli pohromadě

a družně se bavili,

k nim přistoupil rabín Israel v dýmkou v ruce.

Byl velmi milý, a tak se ho zeptali:

„Řekni nám, drahý rabíne, jak máme sloužit Bohu?“

Nejprve pár slov o chasidismu. Slovo chasid pochází z hebrejštiny a znamená „zbožný, čistý“. Je odvozeno od podstatného jména chesed neboli „milost“.

Slovo „chesed“ je velmi krásné. Celý základ chasidismu spočívá v milosti. Nejde o to, že vy něco děláte – život probíhá a vy buďte tiší, pasivní, bdělí a vnímaví. Bůh se dostavuje prostřednictvím milosti, ne díky vašemu úsilí. Proto vás chasidismus v ničem neomezuje. Chasidismus věří v život, v radost. Patří mezi náboženství přijímající život. Nic neodmítá; nemusíte se ničeho zříkat. Lepší je oslavovat. Zakladatel chasidismu, Ba’al Šem, prý řekl – „Přišel jsem vás naučit něco nového. Není to půst ani pokání, není to ani požitkářství, je to radost z Boha.“

Chasidé milují život a chtějí ho prožívat. Takové prožitky přinášejí vyrovnanost. A ve stavu vyrovnanosti, když jste opravdu vyvážení a nenakláníte se ani na jednu stranu, když jste přesně uprostřed, dojde k transcendenci. Vyjdete ze středu; střed jsou dveře, jimiž jdete dál.

Chcete-li opravdu vědět, co je existence, není to ani život, ani smrt. Život je jeden extrém, smrt je druhý extrém. Střed je tam, kde není ani smrt, ani život, kde se nerodíte, ani neumíráte. V tomto okamžiku vyrovnanosti, vyváženosti, se dostaví milost. Chtěl bych, abyste všichni přijímali milost. Chci, abyste zvládli umění vyváženosti.

Mysl volí velmi snadno extrémy. Mnozí lidé jsou požitkáři: oddávají se smyslovým vjemům, sexu, jídlu, oblečení, bydlení a mnoha dalším věcem. Jsou to požitkáři – příliš tíhnou k životu, padají, hroutí se. A když druzí vidí, jak tihle lidé padají z napnutého lana existence do nestřídmosti, do propasti nestřídmosti, dostanou strach a začnou tíhnout k druhému extrému. Zřeknou se života, utečou do Himálaje. Utečou od manželky, dětí, domova, světa, tržiště a ukryjí se v klášteře. Zvolili si opačný extrém. Nestřídmost je extrém života, odříkání je extrém smrti.

Výrok Friedricha Nietzscheho o hinduismu je do jisté míry pravdivý. Řekl, že hinduismus je náboženství smrti. Nietzsche má částečně pravdu, když říká, že Buddha je v podstatě sebevrah. Pravdou je, že můžete přecházet od jednoho extrému k druhému.

Chasidé si nevolí žádné extrémy; zůstávají ve středu otevřeni obojímu, a zároveň obojí překonávají. S ničím se neztotožňují, nejsou ničím posedlí a na ničem nelpí – jsou svobodní a obojího si radostně užívají. Když přijde život, užívají si života; když přijde smrt, užívají si smrti. Jestli vám Bůh dává ze své milosti lásku a život, je to skvělé; pokud pošle smrt, je to také v pořádku – je to jeho dar.

Ba’al Šem má pravdu, když říká – „Přišel jsem vás naučit radovat se z Boha.“ Chasidismus je náboženství oslav. Je to vrcholný rozkvět celé židovské kultury. Chasidismus je vůně celého židovského národa. Patří mezi nejkrásnější jevy na Zemi.

Jednou, když chasidé seděli pohromadě a družně se bavili…

Chasidismus vede lidi k životu v komunitě. Podporuje společenství. Říká, že člověk není ostrov, člověk není ego – neměl by být ego, neměl by být ostrov. Měl by žít společenský život.

My tady vytváříme jakousi chasidskou komunitu. Žít v komunitě znamená žít v lásce; žít v komunitě znamená žít s odhodláním pečovat o druhé.

Mnohá náboženství jsou sebestředná; lidé myslí jen na sebe a ne na společnost. Myslí jen na to, jak dosáhnou osvobození, jak dosáhnou mókši – moje mókša, moje svoboda, moje osvobození, moje spása. Všechno je moje, jsem jen já sám. Taková náboženství se usilovně snaží zbavit ega, ale jejich úsilí je založeno pouze na egu. Chasidismus říká, že chcete-li se zbavit ega, je nejlepší žít v komunitě, žít s lidmi, zajímat se o lidi – o jejich radosti, smutky, štěstí, o jejich život i smrt. Projevujte zájem o druhé, zapojujte se a ego samo zmizí. A bez ega je člověk svobodný. Žádná svoboda ega není, je jen osvobození se od ega.

Chasidismus používá život v komunitě jako prostředek. Chasidé žijí v malých komunitách, které jsou překrásné, a oni oslavují, tančí a radují se z drobností života. Drobnosti života jsou pro ně posvátné – i jídlo a pití. Vše má vlastnosti modlitby. Obyčejné věci života nejsou obyčejné; jsou prodchnuty božskou milostí.

Jednou, když chasidé seděli pohromadě a družně se bavili…

V tom je ten rozdíl. Když vidíte sedět pohromadě džinistické mnichy, nikdy se družně nebaví – není to možné. Jejich přístup je úplně jiný. Každý džinistický mnich je ostrov, ale chasidé nejsou ostrovy. Jsou kontinent, jsou to družní lidé. Osamělý člověk, ponořený jen do sebe je ošklivý. Život spočívá v lásce, život spočívá v plynutí, v dávání a braní a sdílení.

Zajděte do džinistického kláštera nebo džinistického chrámu, kde sedí džinističtí mniši – jen je pozorujte. Uvidíte, jak je každý uzavřen do sebe; není mezi nimi žádný vztah. Celé jejich úsilí je zaměřeno na nenavazování vztahů. Celé jejich úsilí je zaměřeno na přerušení vztahů. Ale čím víc jste odpojeni od společnosti a života, tím jste mrtvější. Je velmi těžké najít džinistického mnicha, který by byl opravdu živý. A já vím, co říkám, protože jsem se narodil jako džinista a pozoroval jsem tyhle lidi od útlého dětství. Doslova jsem žasl! Jaké neštěstí je potkalo? Co se jim stalo? Jsou mrtví. Jsou to mrtvoly. Když k nim nepřistupujete už s určitým přesvědčením a nepovažujete je za velké světce – když je bez jakýchkoli předsudků jen pozorujete – budete udiveni a zmateni. Jaká nemoc, jaká katastrofa je postihla? Jsou to neurotici. A tuhle neurózu vyvolala jejich sebestřednost.

Komunita pro ně přestala mít význam – ale význam má jen komunita. Pamatujte si… když někoho milujete, není to jen dávání lásky – dáváním se rozvíjíte. Jakmile mezi vámi proudí láska, je to přínosné pro oba dva. Ve vzájemném předávání lásky se začne projevovat váš potenciál. To je ta pravá seberealizace. Víc milujte a budete víc žít; méně milujte a budete méně žít. Mezi vámi a láskou je přímá úměra. Míra vaší lásky odpovídá míře vašeho bytí.

Jednou, když chasidé seděli pohromadě a družně se bavili, k nim přistoupil rabín Israel v dýmkou v ruce.

Dokážete si představit světce s dýmkou v ruce?

… k nim přistoupil rabín Israel v dýmkou v ruce.

Běžný život má být posvátný a k posvátnosti patří i dýmka. Kouřit můžete velmi zbožně. A modlit se můžete velmi nezbožně. Nejde o to, co děláte… můžete jít do chrámu, můžete jít do mešity, ale stejně se můžete modlit velmi nezbožně. Záleží to na vás; záleží to na hodnotě, kterou vnášíte do modlitby. Můžete jíst, kouřit, pít a dělat spoustu drobných světských věcí s takovou vděčností, že se z toho stane modlitba.

Tohle je hlavní: nezáleží na tom, co děláte. Můžete se nezbožně dotknout něčí nohy a nemá to smysl, ale můžete kouřit a dělat to tak zbožně, že se vaše modlitba dostane k Bohu.

Lidem s přesně danými názory na náboženství a duchovno to jde velmi těžko, ale já bych chtěl, abyste byli mnohem otevřenější. Nelpěte na názorech. Pozorujte.

Byl velmi přátelský, a tak se ho zeptali:

„Řekni nám, drahý rabíne, jak máme sloužit Bohu?“

Pouze v přátelské atmosféře se můžete ptát na určité věci. A pouze v přátelské atmosféře dostanete určité odpovědi. Mezi mistrem a žákem bývá hluboké přátelství. Je to milostný vztah. Žák čeká na tu pravou chvíli i mistr čeká na tu pravou chvíli; když přátelství volně proudí a nejsou tam žádné překážky, dostaví se odpovědi. A občas se dá na otázku odpovědět i bez odpovědi; předáváte zprávu, aniž byste používali slova.

Ta otázka ho zaskočila a po chvíli odpověděl: „Jak to mám vědět?“

Vlastně je to odpověď všech, kdo prozřeli. „Jak sloužit Bohu? Na to neumím odpovědět,“ říká mistr. Nic není známo o tom, co je láska, nic není známo o tom, jak sloužit Bohu – je to velmi obtížné.

Ale pak jim vyprávěl následující příběh…

Nejdřív říká: „Jak to mám vědět?“ Nejdřív říká, že něco takového nelze vědět. Nejdřív říká, že v tomhle případě vám nemůže předat žádné poznatky. Nejdřív říká, že nemůže rozšířit vaše poznání v této věci – že to prostě nejde. Ale pak vypráví svůj příběh.

Vyprávěný příběh je cosi zcela jiného než teorie. Příběh je mnohem živější, mnohem názornější. Příliš toho neříká, ale mnohé ukazuje. Všichni velcí mistři používali příběhy, podobenství, anekdoty. Věděli, že když něco řeknete přímo, hodně se tím ztratí. Přímé vyjádření je příliš primitivní, hrubé a nehezké. Podobenství mluví nepřímo. Všechno je tak plynulejší, mnohem poetičtější, méně logické, živější, paradoxnější. V případě Boha nemůžete používat sylogismy, nemůžete používat argumenty, ale můžete vyprávět příběhy.