OSHO

NIC NENÍ NEMOŽNÉ

Hledání pravdy, dobra a krásy

Originally English title: PASSION FOR THE IMPOSSIBLE (an abridged edition of Satyam Shivam Sundaram)

Copyright © 1987, 1996 OSHO International Foundation,

www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

Translation © Jana Žlábková, 2010

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks.)

ISBN 978-80-7593-476-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-477-2 (mobi)

úvod

O knize

Osho více než třicet pět let promlouval k tisícům přátel a návštěvníků z celého světa. Během té doby odpověděl na více než deset tisíc otázek a vždy zdůrazňoval: „Já svými odpověďmi nereaguji na otázky, já reaguji na vás.“

Jeho reakce nejsou předem připravené přednášky univerzitního profesora nebo sepsaná kázání kněze pronášená v kostele. „Já reaguji na vaše ticho, na vaše otázky, na to, co se skrývá ve vašich otázkách. Můžete se mne ptát na tytéž věci třeba tisíckrát, ale mé odpovědi nebudou nikdy stejné – protože vše je v proměně. Vy jste se hodně změnili, já jsem se hodně změnil. Může se zdát, že je to stejná otázka, ale není tomu tak, protože ji klade jiná osoba, jež prošla určitou proměnou.“

Osho říká, že nejpodstatnější otázka tvořící základ všech otázek zní: „Nevíte, kdo jste. Tápete v naprosté temnotě – neuvědomujete si svou jedinečnost, svou božskost, svou krásu, svou pravdu. Všechny otázky se liší jen tím, jak jsou vyřčeny. A já přirozeně vyslovuji své odpovědi podle toho, jak se vy ptáte.

Má odpověď je jen jedna. Nezodpověděl jsem deset tisíc otázek a nedal jsem vám deset tisíc odpovědí. Vaše otázka je jedna, ale vy ji kladete deseti tisíci způsoby. Má odpověď je jedna a jen proto, abych nekazil hru, vám odpovídám deseti tisíci způsoby v naději, že snad občas, ve chvíli ticha, do jisté míry onu jednu odpověď pochopíte. A záleží jen na vás, jak dlouho ji budete míjet. Musíte ji přijmout. Já vám ji nemohu dát, vy si ji musíte sami vzít.“

Tato kniha obsahuje výběr reakcí mistra Osho ze série promluv původně nazvané Satjam – šivam – sundaram neboli Pravda – dobro – krása.

I. LÁSKA

Psychologie frustrace

Láska není něco,

co vám může dát ten,

kdo dosud nepoznal stav blaženosti.

A v tom spočívá neštěstí celého světa:

Všichni chtějí být milováni

a předstírají, že milují.

Nemůžete milovat, protože nevíte,

co je vědomí. Nevíte, co je

satjam, šivam, sundaram.

Nepoznali jste pravdu, nezakusili

jste stav božskosti a neznáte

vůni krásy.

1

V jednom článku bylo napsáno, že ženy jsou znechucené a že za to nesou vinu muži. Je to pravda?

Je to tak…, ale je to jen polovina pravdy. Muži jsou také znechuceni a vinu za to nesou ženy. Všichni jsme na jedné lodi – muž i žena, všichni jsou znechuceni, protože náš způsob života je úplně špatný. Muži nenesou vinu za to, že ženy jsou otrávené, a ženy nejsou odpovědné za frustraci mužů.

Je třeba ponořit se hlouběji do psychologie frustrace. Za prvé si uvědomte, že jste frustrováni, znechuceni a znuděni jen tehdy, když jste očekávali, že všechno bude jinak. Kdybyste nic neočekávali…

Já znechucený nejsem a žádný jiný možný přístup ani nevidím. Až do posledního vydechnutí se budu dívat stejně žasnoucíma očima, s jakýma jsem se narodil. I já žiji ve stejném světě, v jakém žijete vy. Ale nejsem otrávený, protože nikdy nic neočekávám. A proto nemohu cítit frustraci. Ženy jsou znechucené, protože od mužů očekávají příliš a chudáci muži nemohou jejich očekávání splnit.

Ženy mají mnohem větší představivost; z každého Toma, Dicka či Harryho si dokážou vytvořit hrdinu. Z jejich romantického pohledu vypadá i úplný trouba jako Gautama Buddha.

A jak postupně poznávají své velké hrdiny, nenacházejí zdatné obry, ale obyčejné, ubohé lidské bytosti. A z toho pramení velká frustrace. A ženy to všechno ještě umocňují a zveličují – ale ono se nedá žít v nadsázce a dívat se na svět skrze lupu. Dříve či později se musíte smířit s realitou.

A tou realitou je jen uťápnutý a naprosto nezajímavý manžel. Muž sice nemá tak velkou představivost, ale nechá se omámit svými biologickými instinkty – a když je omámený svým biologickým instinktem, připadá mu každá ošklivá žena krásná jako Kleopatra. Jeho zrak je zastřený biologickou poblouzněností.

Lidé tvrdící, že láska je slepá, mají úplnou pravdu. Člověk se začne dívat se zavřenýma očima; bojí se je otevřít, protože realita nemusí být až tak úžasná. Ale jak dlouho se dá žít se zavřenýma očima? Dříve či později se na tu ženu, do níž jste byli celí zbláznění, musíte podívat.

Biologická poblouzněnost se vytratí velmi brzy; je to chemická, hormonální záležitost. Jakmile vás žena sexuálně uspokojí, zmizí zaslepenost i pobláznění. A opět jednáte racionálně, rozumově a vidíte obyčejnou ženu. Přirozeně se jí chcete vyhýbat, a tak začnete číst noviny; muži vysedávají před televizí. V Americe provedli jeden průzkum a zjistili, že průměrný Američan se dívá na televizi sedm a půl hodiny denně. A ženy to zcela přirozeně štve.

Dozvěděl jsem se, že lidé se milují a zároveň sledují televizi. Ani ty největší sexuology, jakými byli Vátsjájana, učenec Koka, Sigmund Freud či Havelock Ellis, by ve snu nenapadlo, že nastane doba, kdy se budou lidé při milování dívat na televizi. Jsou vším znechuceni… a televize je jejich záchrana.

Z psychologického hlediska je to velmi prosté: Začnete něco očekávat od druhých a začnete věřit ve vlastní očekávání. A brzy vaše očekávání narazí na realitu. Z toho důvodu jsou muži naštvaní, ženy jsou naštvané – všichni jsou naštvaní. Celý svět je plný naštvaných lidí.

Nejvýraznějším jevem dvacátého století je zřejmě nuda. Nikdy předtím se člověk tolik nenudil. Když muž za dávných časů lovil zvěř a neexistovalo manželství a nic nebylo monotónní, tak se nenudil; neměl čas se nudit. Ani žena se nenudila; měla možnost vybrat si jiného muže. Manželství všechno pevně stanovilo ve jménu zabezpečení a jistoty, ale zbavilo člověka možnosti zkoumat.

Jeden urdský básník napsal krásnou báseň, v níž říká: „Kdybys ty“ – obrací se na Boha – „kdybys ty byl příznivcem manželství, proč bys mi dával zrak? Proč bys mi dával rozum?“ Hlupáci se nenudí… a možná vás to překvapí, ale ani slepci se nenudí.

Čím jste inteligentnější, tím dřív se začnete nudit; to platí. Ti nejinteligentnější, nejcitlivější a nejtvořivější lidé bývají zároveň i nejotrávenější, protože jedna zkušenost zcela stačí. Opakování je pro hlupáky.

Svět je z finančního a sociálního hlediska mnohem stabilnější – manželství, děti, vzdělání, penze, pojištění… v rozvojových zemích dostávají lidé dokonce zaplaceno za to, že nepracují – ale chybí v něm radost z objevování. Všechno je tak pevně dáno a kontrolováno, že se zdá, a to především na Západě, že je možno zkoumat už jen jedno jediné, a to sebevraždu. Pouze ta zůstává záhadou.

Lidé si vyzkoušeli sex a dospěli k závěru, že je to pošetilost. Vyzkoušeli drogy a zjistili, že tím jen klamou sami sebe. Dnes mají pocit, že už není žádné dobrodružství, žádná výzva, a tak stále víc a víc lidí páchá sebevraždu. Je třeba poznamenat, že v chudých zemích se počet sebevražd nezvyšuje. Chudí lidé se zjevně méně nudí, nejsou tak otrávení, protože musí přemýšlet o jídle a ošacení a přístřeší; nemají čas se nudit. Nemohou si to dovolit.

Čím je společnost bohatší… všechno je dostupné, ale jak dlouho se dá žít usedle, monotónně, bezpečně, zajištěně a zaručeně? A tak začnou hodně inteligentní lidé páchat sebevraždu.

Obdobími hojnosti si prošel i Východ, ale naštěstí objevil lepší náhražku sebevraždy, a tou je sannjása. Když jsou lidé všeho přesyceni, tak jako Gautama Buddha – žil v tom největším přepychu, ale jak dlouho se můžete denně kochat stejným luxusem? Bylo mu dvacet devět let, když měl světa po krk. Všechno už prožil; tenhle svět mu nemohl nic nabídnout.

Jedné temné noci prchl ze svého království a opustil bezpečí a své jistoty. Všeho se vzdal a stal se z něj žebrák hledající něco, co by bylo věčně svěží, co by nikdy nezestárlo, co by se nikdy nezměnilo v nudu. Ono hledání věčné svěžesti je hledáním sannjásy.

Ve vašem nitru se nachází zdroj, jenž je věčně svěží; nikdy nezestárne a nikdy se ho nepřesytíte. A když tohle říkám, říkám to právě z tohoto zdroje. Má slova vycházejí z tohoto zdroje. Jestliže je ochutnáte, jestliže je pocítíte, letmo nahlédnete do vzdálené země, v níž je vše v každém okamžiku stále nové a na zrcadlo neusedá žádný prach. Ten svět je ve vašem nitru.

Vy se ale zajímáte o určitou ženu a ona má zájem o vás. Ta žena nemůže objevit váš věčný zdroj radosti a ani vy nenacházíte svůj věčný zdroj radosti, protože se soustředíte na ženu. Všichni se soustředíme na druhé, a přitom to, co vám může poskytnout neustálou radost, je uvnitř vás – ale vy se dovnitř nikdy nedíváte.

Lidé jsou ochotni vydat se na Everest, lidé jsou ochotni letět na Měsíc, na Mars a zkoumat ho, ale nevíte, že i když vystoupíte na Everest, budete vypadat jako hlupáci. Co tam budete dělat? Jak dlouho zůstal Edmund Hillary na vrcholu Everestu? Asi tak dvě minuty. Riskoval život – a stovky lidí před ním se snažily dosáhnout téhož vrcholu a zemřely. Podle mého názoru byl Hillary dost rozpačitý, když stál na nejvyšším vrcholu světa v Himálaji. Bylo dobře, že ho v tu chvíli nikdo neviděl. Po dvou minutách se začal nudit, a tak se vydal zpátky domů.

Co budete dělat na Měsíci? Je to podivná situace… Když se ruský kosmonaut Jurij Gagarin – jenž se jako první v dějinách lidstva přiblížil Měsíci – vrátil domů, novináři se ho ptali: „Jaká byla vaše první myšlenka, když jste se dostal tak blízko k Měsíci?“

Odpověděl: „Jako první mne napadlo… podívat se na Zemi. Odtamtud vypadala velmi krásně. Je osmkrát větší než Měsíc a svítí stejně jako on, jen osmkrát silněji. Tam vypadá Měsíc stejně obyčejně jako Země.“

Z té velké dálky zachytáváte jen odražené sluneční paprsky. Měsíc nemá vlastní světlo; když se dostanete na Měsíc, je to velmi opuštěné a nehezké místo, protože na něm není voda, není tam žádná zeleň a žádné růže. Nic se tam neděje – je to jen mrtvá poušť.

„Tam blízko Měsíce,“ prohlásil Jurij Gagarin, „jsem si v duchu řekl, že Země je krásná.“ Je zvláštní, že když žijete na této planetě, vůbec se o ni nezajímáte. Jurij Gagarin na ní prožil celý život a nikdy předtím si neřekl – „Má krásná Země…“

A poté ještě řekl: „Když jsem si v duchu řekl, že je to má krásná Země, uvědomil jsem si, že jsem komunista a žiji v Sovětském svazu. Ale z pohledu od Měsíce není Země rozdělena na Sovětský svaz a Německo a Japonsko a Ameriku a Indii.“ Všechny ty nesmyslné čáry, které jsme vytvořili na mapě, na Zemi neexistují. Gagarin tak poprvé v blízkosti Měsíce pochopil, že je jedno lidstvo a jedna Země – a že je krásná.

Jurij Gagarin byl v Indii. Setkal jsem se s ním v Novém Dillí a zeptal se ho: „Když jste se vrátil zpátky na Zemi, pomyslel jste si ještě někdy, jak je krásná?“

Překvapeně na mě pohlédl. A řekl: „Tuhle otázku mi ještě nikdo nepoložil a je pravda, že nic takového mne už pak znovu nenapadalo.“

Člověk se neustále dívá na hodně vzdálené věci; vůbec si není vědom toho, co je zjevné, co je nablízku.

Vy jste sami sobě nejbližší, a proto se nevnímáte. A přitom se sami sebe nikdy nezbavíte. Ať vás zavedeme kamkoli, vždycky tam budete – nemůžete se od sebe oddělit. A proto nedokážete říct: „Mé krásné bytí…“

Musíte ovládnout umění vstupování do vlastního nitra. Buďte více subjektivní a méně objektivní. Subjektivita je podstatou mystiky. Začněte se dívat dovnitř.

Právě tomu říkáme meditace; není to nic jiného než hledění dovnitř a dosahování samého vašeho životního zdroje. A jakmile se dotknete svého životního zdroje, už nikdy nepocítíte nudu a váš život se změní v neustálou oslavu. Jinak je jedno, jste-li muž, nebo žena, protože vaším osudem bude vždycky jen a pouze nuda.

Becky Goldbergová byla celá utrápená a cítila se opuštěně, protože její manžel Hymie trávil celé dny a noci sledováním televize. A tak zašla do zverimexu, aby si pořídila nějakého mazlíčka.

„Pokud chcete hodně zvláštního ptáka,“ prohlásil majitel obchodu, „tak v téhle kleci sedí obrovský albatros, jehož zobák a pařáty dokážou úplně všechno zničit.“ „To je příšerné,“ vyjekla Becky.

„Vůbec ne,“ odvětil muž. „Ten albatros je úžasně vycvičený a naprosto poslušný. Zničí všechno jen v případě, že mu dáte pokyn, například ‚Albatros, do židle‘ nebo ‚Albatros, do stolu.‘ A on se hned pustí do akce.“ „A dokázal by zničit i televizi?“ zeptala se Becky.

„No jasně,“ řekl muž. „Do vteřiny z ní udělá hromádku šrotu.“

A tak Becky koupila albatrosa a odnesla si ho domů. Hymie jako vždycky seděl před televizí a Becky otevřela dvířka klece.

Hymie se podíval tím směrem a zeptal se: „Co sis to koupila za ptáčka, drahoušku?“

„Koupila jsem albatrosa,“ prohlásila Becky a připravila se, že vydá pokyn. Hymie se otočil zpátky k televizi a řekl: „Albatros, do prdele!“

2

Jak mohu víc milovat?

Láska sama o sobě úplně stačí. Není třeba ji zdokonalovat. Je dokonalá tak, jak je; není možné ji nějak zdokonalit. Už to samotné přání je důkazem nepochopení lásky a její podstaty. Můžete získat dokonalý kruh? Všechny kruhy jsou dokonalé; kdyby nebyly dokonalé, nebyly by to kruhy.

Dokonalost je kruhu dána a totéž platí i o lásce. Nemůžete milovat míň a nemůžete milovat víc – protože tu nejde o kvantitu. Je to kvalita, jež se nedá vyčíslit.

Samotná otázka ukazuje, že jsi dosud nezakusil, co je láska, a snažíš se skrýt svou nelásku za touhu „víc milovat“. Ten, kdo lásku poznal, tuhle otázku nikdy nepoloží.

Lásku je třeba pochopit; není to biologické poblouznění – v tom případě jde o chtíč, jenž je projevem všech zvířat. Není na něm nic zvláštního; je dán dokonce i stromům. Je to přirozený způsob reprodukce. Není na něm nic duchovního a nic výjimečně lidského.

Takže za prvé jasně rozlišujte mezi chtíčem a láskou. Chtíč je slepá vášeň; láska je vůně tichého, poklidného a meditativního srdce. Láska nemá nic společného s biologií nebo chemií či hormony. Láska je vzlet vašeho vědomí do vyšších sfér, mimo hmotu a tělo. Jakmile začnete lásku vnímat jako cosi transcendentního, přestane být láska zásadní otázkou.

Zásadní otázkou je překonání těla a poznání čehosi ve vlastním nitru, co je mimo to všechno – mimo vše změřitelné. Tohle je význam slova „materie“ neboli hmota. Pochází z kořene sanskrtského slova „matra“ znamenajícího měření; je to něco, co se dá změřit. Z téhož kořene pochází i francouzské slovo „metre“.

Zásadní otázkou je, jak se dokážete oprostit od toho, co je změřitelné, a dostat se k tomu, co se změřit nedá. Jinak řečeno, jak překonat hmotu a víc zaměřit svůj zrak na vědomí. Vědomí nemá žádné hranice, a čím jste vědomější, tím víc si uvědomujete, kolik se vám naskýtá nových možností. Jakmile dosáhnete jednoho vrcholu, objeví se před vámi další vrchol. Je to nekonečné putování.

Láska je vedlejším produktem rozvíjejícího se vědomí. Je jako vůně květiny. Tu nemůžete hledat v kořenech; tam ji nenajdete. Vaše hmotné tělo jsou vaše kořeny; vaše vědomí je váš rozkvět.

Až se postupně budete víc a víc stávat rozvitým lotosem vědomí, budete překvapeni a zaraženi, protože budete prožívat onu úžasnou věc, která se jako jediná dá nazvat láskou. Jste plni radosti, plni blaženosti, každá částečka vašeho bytí tančí v extázi. Jste jako dešťový mrak, jenž chce uvolnit kapky a pršet. Jakmile překypujete blažeností, ucítíte uvnitř nesmírnou touhu o tohle vše se podělit. A sdílení je láska.

Láska není něco, co vám může dát ten, kdo dosud nepoznal stav blaženosti. A v tom spočívá neštěstí celého světa: Všichni chtějí být milováni a předstírají, že milují. Nemůžete milovat, protože nevíte, co je vědomí. Nevíte, co je satjam, šivam, sundaram. Nepoznali jste pravdu, nezakusili jste stav božskosti a neznáte vůni krásy. Co chcete dávat? Jste tak prázdní, tak marní… Ve vašem bytí nic neroste, nic se tam nezelená. Ve vašem nitru nekvetou žádné květy. Vaše jaro ještě nenastalo.

Láska je vedlejší produkt… když nastane jaro a vy náhle začnete rozkvétat, rozvinou se květy a všude kolem se rozlije vaše potenciální vůně. Podílení se o tu vůni, podílení se o tu nádheru, podílení se o tu krásu, to je láska.

A vůbec nejde o její zdokonalování. Láska je dokonalá; láska je vždy dokonalá. Pokud je, tak je dokonalá. A není-li, tak prostě není. Dokonalost se nedá od lásky oddělit. Kdyby ses mne zeptal: „Co je láska?“, bylo by to mnohem pravdivější, upřímnější, otevřenější a autentičtější. Ale ty se mne ptáš: „Jak mohu víc milovat?“ Bereš za samozřejmost, že víš, co je láska – a nejen to, tvá otázka naznačuje, že už miluješ. A teď se ptáš, jak to zlepšit.

Nechci se tě dotknout, ale nemohu jinak, než ti říct pravdu. Ty nevíš, co je láska. Nemůžeš to vědět, protože jsi dosud nepronikl hlouběji do svého vědomí. Ještě jsi neprožil sám sebe. A vůbec netušíš, kdo jsi. V této zaslepenosti, v této nevědomosti, v tomto nepochopení nemůže láska růst. Ty žiješ na poušti. A v této temnotě, na této poušti nemůže rozkvést láska.

Nejprve musíte být naplněni světlem a radostí – být tím vším naplněni natolik, že začnete překypovat. Tato překypující energie je láska. Tehdy je láska největší dokonalostí na světě. Není jí ani míň, ani víc.

My jsme ale vychováváni v neurotickém a psychicky nezdravém prostředí, jež maří všechny možnosti vnitřního růstu. Od samého začátku slýcháte, že máte být perfekcionisté, a tak zcela přirozeně uplatňujete své perfekcionistické představy úplně na všechno, dokonce i na lásku. Zrovna nedávno jsem četl tento výrok: Perfekcionista je ten, kdo přijímá velkou bolest a ještě větší bolest způsobuje druhým. A výsledkem je tento zoufalý svět.

Všichni usilují o dokonalost. A jakmile se snažíte být dokonalí, začnete očekávat dokonalost od ostatních. Stane se z vás pohrdavý člověk. Začnete lidi ponižovat. Přesně to dělali po celé věky takzvaní svatí. Přesně to dělají vaše náboženství – otravují vaše bytí představou o dokonalosti.

Vy ale nemůžete být dokonalí, a tak se cítíte provinile a přestáváte si sami sebe vážit. A ten, kdo si sám sebe neváží, ztrácí důstojnost lidské bytosti. Vaše pýcha je zlomena, vaše lidství je zničeno tak vzletnými slovy, jako je „dokonalost“. Člověk nemůže být dokonalý. Existuje samozřejmě něco, co může prožívat, ale je to mimo jeho běžné chápání. Dokud člověk nezakusí božskost, nepozná dokonalost.

Dokonalost nelze považovat za sportovní či vědeckou disciplínu; není to něco, co můžete nacvičit. Není to něco, co si můžete předem nazkoušet. Ale přesně to všichni slýchají a výsledkem je svět plný pokrytců, kteří naprosto přesně vědí, že jsou marní a prázdní, a přesto neustále předstírají, že mají různé schopnosti, ale jsou to jen slova a nic než slova.

Přemýšleli jste někdy, co to vlastně znamená, když vám někdo řekne: „Miluji tě“? Je to jen biologické pobláznění lidí opačného pohlaví? V tom případě jakmile uspokojíte zvířecí pudy, veškerá takzvaná láska vyvane. Byl to jen hlad a vy jste ho ukojili, a tím vše končí. Začnete přemýšlet, jak se zbavit ženy, kterou jste předtím považovali za nejkrásnější na celém světě, muže, jenž podle vás vypadal jako Alexandr Veliký.

Bude pro vás velmi poučné, když pochopíte obsah dopisu, který napsal Paddy své milované Maureen:

Moje drahá Maureen,

včera večer jsme měli schůzku, ale ty ses neobjevila. Příště si s tebou opět dám schůzku, ať přijdeš, nebo ne. Když tam budu první, napíšu své jméno na sloupek u vrat, abys věděla, že jsem tam byl. A kdybys přišla ty první, smaž moje jméno, aby se o tom nikdo nedozvěděl.

Drahoušku Maureen, kvůli tobě bych vylezl na tu nejvyšší horu a přeplaval nejrozbouřenější moře. Překonal bych jakékoli útrapy, jen abych strávil chvíli po tvém boku. Tvůj oddaný a milující Paddy

P. S.: Budu tam v pátek večer, pokud nebude pršet.

Když někomu řeknete „Miluji tě,“ nevíte, co říkáte. Nevíte, že se za krásným slovem láska skrývá pouhý chtíč. A ten brzy zmizí. Je velmi pomíjivý. Láska je věčná. Je to prožitek buddhů, není to prožitek nevědomých lidí, kterých je na světě plno. Jen pár lidí pochopilo, co je láska, a tihle lidé dosáhli nejvyššího procitnutí, osvícení, nejvyšších vrcholů lidského poznání.

Chcete-li opravdu poznat lásku, zapomeňte na ni a rozpomeňte se na meditaci. Jestliže chcete mít ve své zahradě růže, nestarejte se o květy růží a věnujte pozornost růžovými keřům. Vyživujte je, zalévejte je, starejte se, aby měly dostatek slunce a vody. Nemůžete nic urychlit, nemůžete květy donutit, aby se rozvinuly o něco dřív, a nemůžete od růžového keře chtít, aby byl dokonalejší.

Viděli jste někdy růži, která by nebyla dokonalá? Co víc chcete? Každá růže je ve své jedinečnosti dokonalá. Tančí ve větru, v dešti, ve slunci…copak nevidíte její úžasnou krásu a nekonečnou radost? Drobná, obyčejná růže vyzařuje skrytou nádheru existence.

Láska je růží vašeho bytí. Své bytí však musíte připravit; rozežeňte temnotu a nevědomost. Buďte stále bdělejší a láska se dostaví sama, až přijde její čas. Netrapte se tím. A až se dostaví, bude vždy dokonalá.

Láska je duchovní prožitek – nemá nic společného se sexem ani s tělem, ale je spojena s nejniternějším bytím. Vy jste však dosud nevstoupili do svého chrámu. Vůbec nevíte, kdo jste, a vyptáváte se na lásku. Nejprve buďte sami sebou, nejprve poznejte sami sebe a láska se dostaví jako odměna. Je to odměna z jiných sfér. Zasype vás jako květy… naplní vaše bytí. A bude vás dál a dál zasypávat svými květy a přinášet vám nádhernou touhu rozdávat a sdílet.

V lidské řeči se dá láska vyjádřit snad jen slovem „sdílení“. Není příliš výstižné, ale naznačuje správný směr. Láska je stínem bdělosti, vědomí. Vedu vás k vědomému vnímání a láska se dostaví jen tehdy, budete-li ještě vědomější. Je to host, jenž přijde pouze k těm, kteří jsou ochotni a připraveni ho přijmout. A vy ho ještě nedokážete ani rozpoznat…

Jestliže přijde láska k vašim dveřím, nepoznáte ji. Když láska zaklepe na vaše dveře, najdete si tisíce výmluv; budete si říkat, že je to silný vítr nebo něco podobného. Neotevřete dveře. A i kdybyste je otevřeli, stejně lásku nepoznáte, protože jste ji nikdy předtím neviděli. Tak jak ji můžete poznat?

Vy poznáte jenom to, co znáte. Když se láska dostaví poprvé a naplní vaše bytí, jste tím zcela uchváceni a zmateni. Netušíte, co se děje. Víte, že vaše srdce tančí, víte, že vás obklopuje nebeská hudba, cítíte vůně, jaké jste dosud neznali. Chvíli to trvá, než si ty prožitky poskládáte dohromady a uvědomíte si, že je to nejspíš láska. A ta pomalu, pomaloučku proniká do hloubi vašeho bytí.

V poezii lásku nenajdete. Na základě vlastních zkušeností vím, že lidé píšící milostnou poezii o lásce nevědí vůbec nic. Osobně znám slavné básníky, kteří napsali krásné básně o lásce, a vím, že lásku nikdy neprožili. Jejich básně jsou ve skutečnosti jen náhražky, útěchy. Psaním o lásce klamně tvrdí sobě i ostatním, že vědí, co je láska.

Lásku znají pouze mystici. Nikdo jiný kromě mystiků lásku neprožil. Láska je výhradním monopolem mystiků. Chcete-li vědět, co je láska, musíte vstoupit do světa mystiků. Ježíš říká: „Bůh je láska.“ Patřil k náboženské škole esejců, ke starodávné škole mystiků. Zřejmě ale tu školu neabsolvoval, protože to, co říká, není úplně pravda. Bůh není láska, láska je Bůh – a ten rozdíl je obrovský, není to jen přehození slov.

Když řeknete, že Bůh je láska, říkáte tím, že láska je jedním z charakteristických rysů Boha. Je tu také moudrost, je i soucítění, je i odpouštění. Kromě lásky může být milionem věcí; láska je jen jedním atributem Boha. A činit z ní pouhý drobný rys Boha je velmi iracionální a nelogické, protože je-li Bůh láska, pak nemůže být spravedlivý; je-li Bůh láska, pak nemůže být natolik krutý, aby házel hříšníky do věčného pekla. Je-li Bůh láska, pak nemůže být zákonem.

Významný súfijský mystik Omar Chajjám projevuje mnohem větší pochopení než Ježíš, když říká: „Chci být dál jen sám sebou. Nehodlám věnovat pozornost kněžím a kazatelům, protože věřím, že Boží láska naprosto stačí; nemohu se dopustit hříchu, jenž by byl větší než jeho láska. Tak nač se strachovat? Naše ruce jsou malé a naše hříchy jsou malé. Náš dosah je malý; jak bychom mohli spáchat hřích, jaký nedokáže Boží láska odpustit? Je-li Bůh láska, pak se nemůže účastnit Posledního soudu a vybrat jen světce a zbylé miliony a miliony lidí navěky svrhnout do pekla.“

Esejci učili pravý opak; Ježíš je citoval nesprávně. Možná neznal příliš dobře kořeny jejich učení. Jejich nauka říkala, že „Láska je Bůh“. Je to obrovský rozdíl. V tom případě je Bůh pouhým atributem lásky; pak Bůh vyjadřuje kvalitu úžasného prožitku lásky. Pak už Bůh není osoba, je to prožitek těch, kteří poznali lásku. Pak už je Bůh vůči lásce sekundární. A já vám říkám, že esejci měli pravdu. Láska je tou nejvyšší hodnotou, konečným rozkvětem. Nic vyššího není. Proto ji nemůžete zdokonalit. A předtím, než ji můžete poznat, musíte vy sami zmizet. Až tu bude láska, vy tu nebudete.

Slavný východní mystik Kabír pronesl velmi zásadní výrok – takový výrok může pronést jen ten, kdo měl určité prožitky, kdo dosáhl poznání, kdo vstoupil do vnitřní svatyně nejvyšší reality. Ten výrok zní: „Hledal jsem pravdu a s podivem jsem zjistil, že dokud tam byl ten, kdo hledá, pravda se neobjevila. A jakmile se pravda objevila a já se rozhlédl kolem… nikde jsem nebyl. Když se objevila pravda, zmizel ten, kdo hledá; a když tam byl ten, kdo hledá, nebyla tam pravda.“ Pravda a hledající nemohou existovat společně. Vy a láska nemůžete existovat společně.

Společná existence není možná: buď vy, nebo láska, můžete si vybrat. Jste-li ochotni zmizet, rozplynout se a splynout, zanechat tu jen čiré vědomí, pak láska rozkvete. Nemůžete ji zdokonalovat, protože vy už tam nebudete. A především není třeba ji zdokonalovat. Je vždy dokonalá. Ale slovo láska patří mezi ta, která všichni používají, ale nikdo nechápe jejich význam. Rodiče říkají svým dětem „Milujeme vás“ – a přitom své děti ničí. Jsou to lidé předávající vlastním dětem různé předsudky, mrtvé pověry. Jsou to lidé zatěžující vlastní děti břemenem všech možných nesmyslů, které s sebou vlečou celé generace a postupně si je z generace na generaci předávají. A celé to šílenství pokračuje dál a dál… a narůstá do obrovských rozměrů.

A přesto si rodiče myslí, že své děti milují. Kdyby je opravdu milovali, neutvářeli by je k obrazu svému, protože jsou to jen ubožáci a nic víc. Co v životě prožívali? Jen zoufalství a utrpení… život pro ně nebyl požehnáním, ale prokletím. A přesto chtějí, aby jejich děti byly stejné jako oni.

Kdysi jsem byl na návštěvě v jedné rodině. Večer jsem seděl na jejich zahradě. Slunce zapadalo a byl to krásný tichý večer. Ptáci se navraceli zpět na stromy a vedle mne si sedlo dítě patřící do oné rodiny. Zeptal jsem se ho: „Víš, kdo jsi?“ Děti jsou mnohem čistší a vnímavější než dospělí, protože dospělí jsou už zkaženi, pokřiveni, znečištěni různými ideologiemi a náboženstvími. To malé dítě se na mě podívalo a řeklo: „Dáváš mi divnou otázku.“ Zeptal jsem se ho: „Co je na ní tak těžkého?“ Dítě odpovědělo: „Těžká je proto, že jsem jediné dítě svých rodičů a co má paměť sahá, když jsme měli nějaké hosty, vždycky někdo řekl, že mám oči po otci, a někdo jiný zas řekl, že mám nos po mamince, a další host řekl, že se podobám strýčkovi, a tak vlastně nevím, kdo jsem, protože nikdo nikdy neřekl, že vypadám jako já.“ Prohlásil jsem: „Tak to máš opravdu těžké.“ Takhle je na tom ale každé dítě. Nedovolíte mu mít vlastní prožitky a nedovolíte mu stát se sebou samým. Neustále ho zatěžujete vlastními nesplněnými ambicemi.

Mým osobním lékařem je doktor Amrito. Jeho otec byl také známý lékař. A ve své poslední vůli uvedl velmi zvláštní podmínku; Amrito mohl zdědit jeho jmění pouze v případě, že jeho podmínku splní. Tou podmínkou bylo, že peníze z banky dostane v den, kdy bude přijat do Královské lékařské společnosti a stane se jejím členem. Pokud ho na studia nepřijmou a nestane se členem společnosti patřící z lékařského hlediska mezi nejprestižnější na světě…

Když jsem se to dozvěděl, jasně jsem v tom viděl nesplněné ambice jeho ubohého otce. Po celý život toužil stát se členem Královské společnosti. A pak zatížil břemenem svých ambicí vlastního syna. V té době už otec nebude naživu, ale přesto chtěl, aby jeho ambice byly naplněny. A kdyby syn jeho podmínku nesplnil, žil by jako žebrák na ulici a nikdy by nezdědil otcovy životní úspory. A byl to jeho jediný syn… peníze by shnily v bance a on by je nikdy nezískal.

Naštěstí se mu to podařilo a zvládl to tak skvěle, že si to jeho otec ani ve snu nedokázal představit. Zvládl to – byl přijat do Královské lékařské společnosti a stal se nejmladším členem v celých jejích dějinách. Lidé jsou tam přijati, až když jsou staří, zkušení, když napsali mnoho knih a popsali spoustu papíru a provedli různé výzkumy a získali velké zásluhy. Amrito to všechno zvládl ohromně rychle. Stal se nejmladším členem Královské společnosti.

Všichni rodiče chtějí, aby se jim jejich dítě podobalo. Ale dítě má vlastní osud; stane-li se něčí kopií, nikdy se nestane samo sebou. A pokud nejste sami sebou, nemáte nikdy pocit uspokojení, nikdy nejste v souladu s existencí. Vždycky budete mít pocit, že vám něco chybí. Vaši rodiče vás milují a říkají vám, že je musíte milovat, protože jde o vašeho otce a o vaši matku. Je to podivná věc a nikdo si to neuvědomuje; samotný fakt, že jste matka, neznamená, že vás dítě musí milovat. Musíte být láskyplní; nestačí jen být matkou. Jste otcem, ale to neznamená, že jste zároveň i láskyplní. Pouhá skutečnost, že jste otec, v dítěti nevyvolává ten úžasný pocit lásky.

Ale očekává se to… a chudák dítě neví, co má dělat. Začne předstírat; je to jediná možnost. Začne se usmívat, přestože v jeho srdci žádný úsměv není; začne projevoval lásku, úctu, vděčnost – a všechno je to falešné. Stane se z něj herec, od samého začátku je to pokrytec, politik. Žijeme ve světě, v němž rodiče, učitelé, kněží – všichni vás pokřivili, udělali z vás někoho jiného, sebrali vám vaše vlastní já.

Mým úkolem je vrátit vám vaše vlastní centrum. Říkám tomu vycentrování, meditace. Chci, abyste byli sami sebou, abyste k sobě měli úctu a vážili si poznání, že vás existence potřebuje – a pak můžete začít hledat sebe. Nejprve se navraťte do centra a potom začněte zjišťovat, kdo jste. Poznávání původní tváře je začátkem života s láskou, života plného oslav. Budete schopni rozdávat spoustu lásky, protože láska je nevyčerpatelná – láska je nezměrná, nedá se vyčerpat. A čím víc jí dáváte, tím víc jí můžete rozdávat.

Nejúžasnějším prožitkem v životě je dávání bez jakýchkoli podmínek, aniž byste očekávali třeba jen prosté „děkuji“. Opravdová, autentická láska je naopak vděčna tomu, kdo ji přijímá. Mohl by ji odmítnout. Jakmile začnete rozdávat lásku s hlubokým pocitem vděčnosti vůči tomu, kdo ji přijímá, s překvapením zjistíte, že se z vás stal císař – už nejste žebrák žadonící o lásku s žebráckou miskou a klepající na všechny dveře. Lidé, na jejichž dveře klepete, vám nemohou dát lásku; oni sami jsou žebráci. Žebráci navzájem žadoní o lásku a cítí zoufalství, zlost, protože láska nepřichází. Ale jinak to být nemůže.

Láska patří do světa císařů, nikoli žebráků. A člověk je císař, je-li tak plný lásky, že ji může rozdávat bez jakýchkoli podmínek. A pak se dostaví ještě větší překvapení: Tehdy, když začnete rozdávat lásku všem, dokonce i neznámým lidem – nejde o to, komu ji dáváte, protože samotná radost z dávání je obrovská, tak koho by zajímalo, kdo ji přijímá? Jakmile se ve vašem bytí vytvoří tento prostor, dáváte lásku naprosto všem a všemu – nejen lidem, ale i zvířatům, stromům, vzdáleným hvězdám – protože láska je něco, co můžete láskyplným pohledem přenést i na tu nejvzdálenější hvězdu. Lásku můžete svým dotekem přenést na strom. Aniž byste pronesli jediné slovo… předává se v naprostém tichu.

A když tohle říkám, tak o tom jen nemluvím. Jsem živoucím příkladem všeho, co vám tu říkám. Necítíte snad mou lásku?… přestože o ní nemluvím. Není třeba o tom mluvit, ona se projeví sama. Má svůj vlastní způsob pronikání do samotných hlubin, do vašeho bytí.

Nejprve musíte být naplněni láskou a pak ji začnete rozdávat. A budete překvapeni… tím, že dáváte, začnete přijímat z dosud nepoznaných zdrojů, z neznámých koutů, od neznámých lidí, od stromů, od řek, od hor. Ze všech možných zákoutí existence k vám bude proudit láska. Čím víc dáváte, tím víc dostáváte. Život se stane tancem lásky. Podle mne je právě čistá láska stavem osvícení. Žádný jiný Bůh než čistá láska není.

3

Říkáš, že nevíme, co je láska.

Co je tedy to, co cítím k tobě? Hladí to mé srdce, nutí mě to smát se a plakat, přivádí mě to do extáze, vede mě to do vnitřních hlubin. Co to je?

Je to začátek velké zamilovanosti. Ale uvědomte si rozdíl mezi běžnými milostnými vztahy a velkou zamilovaností. Velká zamilovanost je kvalitativně jiná než to, čemu říkáte milostný vztah. Vaše milostné vztahy jsou pouhé mýdlové bubliny. Jeden den jste šíleně zamilovaní a druhý den – nebo možná i téhož dne – mýdlová bublina praskne a s ní zmizí i váš milostný vztah. Je to pomíjivá záležitost.

Velká zamilovanost se ve skutečnosti netýká mistra, ale jeho prostřednictvím se týká celého vesmíru. Mistr je nanejvýše pouhé okno, jímž vidíte celou oblohu se všemi hvězdami. A do okenního rámu se nezamilujete. Je však mnoho těch, kteří jsou schopni zamilovat se i do okenního rámu; to, co je uctíváno k chrámech, mešitách, kostelech, v synagogách, jsou pouhá okna – a ani ta okna už tu dnes nejsou. Kdysi tu bývala; před dvěma třemi čtyřmi tisíciletími tu ta okna byla. A ti, kteří v té době žili, je určitě odsuzovali, protože je odváděla od jejich světských činností. Rušila je – rušila jejich klid, jejich život, jejich podnikání, jejich práci. Proč byl Ježíš ukřižován? Proč byl Sókratés otráven? Proč bylo tolik útoků na život Gautamy Buddhy?

Příčina byla velmi prostá; tihle lidé všechny znepokojovali. Ať děláte cokoli, není to správné; ať jste kdekoli, nejste na tom pravém místě; vaše lačnost je špatná, vaše zlost je špatná, vaše závist je špatná, váš chtíč je špatný, vaše touha je špatná. A oni neříkali něco, co by bylo špatné; měli naprostou pravdu, ale právě ta rušivě zasahuje do vašeho života. A to téměř všechny znepokojovalo. Lidé, jako byl Ježíš, chodí po malé zemi, Judeji, a znepokojují lidi tvrzením, že tohle není ten pravý svět; říkají, že tihle rodiče a tyhle děti nejsou vaši praví příbuzní… Váš pravý otec je na nebi, a dokud nebudete věřit ve mne, nenajdete svého pravého otce.

Všichni byli rozrušeni a nedokázali přijít na to, co je pravda. Ti lidé v nich vyvolávali neustálý zmatek. „Blahoslaveni jsou chudí,“ říkal Ježíš, „neboť jejich je Boží království.“ Což znepokojovalo boháče, ale do jisté míry to znepokojovalo i chudé, protože i chudý člověk se snaží zbohatnout. A tenhle muž tu říká, že jste blahoslaveni takoví, jací jste, a proto se nesnažte zbohatnout.

Boháči byli velmi rozhněváni, protože Ježíš říkal: „Spíš projde velbloud uchem jehly, než vejde bohatý do Božího království.“ Každý, kdo ho slyšel, byl znepokojený. Lidé nemohli klidně spát. Lidé nemohli dělat svou práci. A když ho nebudete poslouchat a nebudete mu věřit… v den Posledního soudu si vybere své lidi a zbytek bude uvržen do naprosté temnoty, do věčného pekla. Pak už není osvobození možné.

Tyhle věci lidi samozřejmě znepokojují. A nakonec už ten tlak nedokázali snášet. Museli Ježíše ukřižovat – aby byl v zemi klid, aby se život do jisté míry uvolnil. Lidé, kteří vás mohou dovést k nejvyššímu poznání, byli svými současníky vždycky odsuzováni. Je to velmi zvláštní: nikdo nechce dosáhnout nejvyššího poznání. A je pár lidí jako já, jejichž jediným úkolem je vést vás tam bez ohledu na to, zda chcete, nebo nechcete; jsou rozhodnuti dovést vás k nejvyššímu poznání. Jsou ochotni se obětovat, ale neopustí vás, budou vás pronásledovat po celá staletí.

Mojžíš pronásleduje lidi dodnes. Ježíš pronásleduje lidi dodnes. Gautama Buddha je dodnes provokuje… Ale jakmile tihle lidé zemřou, začnete se cítit provinilí, že jste jim nenaslouchali; možná měl ten člověk pravdu. Vaše životní zážitky vás učí, že závist je špatná, zlost je špatná, lačnost je špatná, a že to, co ti lidé učili, bylo správné – a vy jste je zabili. A odplatou je pocit viny.

Kdysi jsem dostal otázku: „Proč má Ježíš ve světě víc následovníků než kdokoli jiný?“ Odpověděl jsem: „Důvod je velmi prostý; byl ukřižován.“ Mahávíra nebyl ukřižován, a tak tu není pocit viny. Ale Ježíš ukřižován byl, a proto se lidé začali cítit provinile, začali o tom přemýšlet: možná byl ten muž nevinný… žádný zločin nespáchal a my ho zabili. Měli na rukou krev; jak ji měli smýt? Vina se změnila v uctívání.

Je to podivná psychologie. Jakmile se začnete cítit provinile, jedinou možností, jak se zbavíte pocitu viny, je uctívat toho, kdo byl ukřižován. Uctívání vám dopomůže k lepšímu pocitu; přestože jste ho ukřižovali, teď uznáváte, že jste spáchali nedobrý skutek a jste ochotni udělat cokoli…

Budete ho uctívat, budete se modlit, budete číst Bibli, budete ho po celá staletí následovat. Stanou se z vás fanatici – stejně fanatičtí jako ti, kteří Ježíše ukřižovali. Ti byli fanaticky proti němu a jejich potomci jsou fanaticky pro něj. Je to velmi podivná psychologická změna, k níž dochází stále znovu a znovu.

Jestliže se ke mně dokážete chovat lidsky, dokud jste naživu, je možné, že se vám otevře okno. A dokážete-li milovat a důvěřovat, pak není nic nemožné. Dokáže to jen pár lidí, ale jen tahle hrstka je schopna něčeho dosáhnout – nikoli miliony křesťanů uctívajících někoho, koho ukřižovali. Jejich uctívání je pouhá kompenzace; není to láska. Je to útěcha, není to láska.