JOE HILL

ČERNÁ KRABICE

Copyright © Joe Hill 2007

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers

Translation © Adéla Bartlová, 2007

Original English title: HEART-SHAPED BOX

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-474-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-475-8 (mobi)

PRO MÉHO TÁTU, KTERÝ PATŘIL MEZI TY DOBRÉ

JAK MOHOU MRTVÍ O NĚCO USILOVAT?

– Alan Moore, Voice of the Fire –

ČERNÝ PES

1

Jude měl soukromou sbírku.

Ve studiu na zdi mezi platinovými deskami visely zarámované kresby sedmi trpaslíků. John Wayne Gacy je nakreslil ve vězení, kde čekal na popravu, a poslal mu je. Gacy miloval staré zlaté disneyovky stejně jako malé chlapce a Judovu muziku.

Jude vlastnil lebku venkovana ze šestnáctého století, který podstoupil trepanaci, aby se zbavil démonů. Otvor používal jako stojánek na tužky.

Patřilo mu také tři sta let staré doznání podepsané čarodějnicí. „Mluvila jsem s černým psem, kterýžto mi slíbil, že bude krávy trávit, koně jančit a dítkám škodit, přenechám-li mu svou duši, a na to jsem mu řekla ano a nechala ho ze svého prsu sát.“ Zemřela na hranici.

Měl i ztuhlou a odřenou oprátku, na které na přelomu století v Anglii oběsili člověka, šachovou desku, která patřila malému Aleisteru Crowleymu, a sadistický film se skutečnými vraždami. Z toho filmu byl opravdu nesvůj. Dostal se k němu přes jednoho policistu, který zajišťoval bezpečnost na nějakých show v Los Angeles. Policajt mu sdělil, že to video je odporné. Říkal to s jistým nadšením. Jude se na film podíval a musel souhlasit. Byl odporný. Také nepřímo pomohl uspíšit konec Judova manželství. Přesto si ho nechal.

Spousta předmětů ve sbírce podivností byly dárky zaslané fanoušky. Jude si málokdy něco sám koupil. Ale když Danny Wooten, jeho osobní asistent, objevil na internetu ducha na prodej a zeptal se, jestli ho má koupit, Jude nad tím nemusel dlouho přemýšlet. Jako když jdete na jídlo, dozvíte se o speciálním menu a rozhodnete se ho zkusit, aniž byste se podívali do jídelního lístku. Některá impulzivní rozhodnutí zvažovat nepotřebují.

Danny měl kancelář v poměrně nové přístavbě na severovýchodním konci Judova členitého, sto deset let starého statku. Kancelář byla vybavena klimatizací, obvyklým kancelářským nábytkem a zátěžovým kobercem v barvě bílé kávy, takže na rozdíl od zbytku domu působila zcela neosobně. Mohla by to klidně být i čekárna u zubaře, nebýt koncertních plakátů v kovových rámech. Na jednom z nich se skvěla sklenice nacpaná zírajícími očními bulvami i s krvavými vlákny nervů. Plakát zval na turné Oči jen pro tebe.

Přístavby Jude litoval záhy poté, co byla dokončena. Nechtěl jezdit čtyřicet minut z Piecliffu do pronajaté kanceláře v Poughkeepsie, ale pořád by to bylo lepší než mít Dannyho Wootena přímo v domě. Danny a jeho práce mu tady seděli přímo za krkem. Jude v kuchyni slyšel, jak v kanceláři zvoní telefony, někdy dokonce oba dva přístroje najednou, a dohánělo ho to k šílenství. Už celá léta nenatočil desku, od doby, kdy zemřeli Jerome a Dizzy (a kapela s nimi), skoro nepracoval, ale telefony přesto zvonily a zvonily. Měl pocit, že je obklíčen armádou žadatelů o chvilku času a nikdy nekončícím proudem pracovních požadavků, smluv a kontraktů, propagace a vystoupení, práce společnosti Judas Coyne Incorporated, kterou nikdo nedělal, a přesto o ni byl neustále zájem. Doma chtěl být sám sebou, ne obchodní značkou.

Danny většinou do domu nechodil. Měl sice své chyby, ale do Judova soukromí nelezl. Pokládal ho však za kořist v momentě, kdy Jude vešel do kanceláře – což dotyčný činil bez většího potěšení asi tak čtyřikrát nebo pětkrát denně. Přes kancelář se nejrychleji dostal do stodoly a ke psům. Mohl by se Dannymu vyhnout, kdyby šel předními dveřmi a obešel dům, ale odmítal se nenápadně plížit vlastním domovem, jen aby se vyhnul Dannymu Wootenovi.

Kromě toho se nezdálo pravděpodobné, že by Danny pokaždé našel něco, s čím by ho mohl otravovat. Ale kupodivu vždycky něco měl. A když neměl něco, co vyžadovalo okamžitou pozornost, chtěl si aspoň popovídat. Danny pocházel z jižní Kalifornie a nikdy nezavřel ústa. Byl schopný vychvalovat před úplně cizími lidmi výhody požívání pýru, po kterém prý mimo jiné budou vaše exkrementy vonět jako čerstvě posekaná tráva. Bylo mu třicet, ale dokázal se s poslíčkem z pizzerie bavit o PlayStation a skateboardech jako čtrnáctiletý kluk. Danny se vážně svěřoval opravářům klimatizace, vykládal jim, jak se jeho sestra v pubertě předávkovala heroinem a jak našel před pár lety tělo své matky, která spáchala sebevraždu. Nebylo možné ho nijak přivést do rozpaků. Stydlivost pro něj byl neznámý pojem.

Jude nakrmil Anguse a Bon a vracel se do domu. Překonal polovinu Dannyho bitevního pole a už si myslel, že možná kanceláří proklouzne nepovšimnut, ale vtom Danny pronesl: „Hej, šéfe, koukni na tohle.“ Danny pokaždé začínal touhle větou a Jude se jí naučil děsit a nenávidět ji, protože pravidelně bývala předehrou k půl hodině ztraceného času, vyplňování formulářů nebo čtení faxů. Potom mu Danny řekl, že někdo prodává ducha, a Jude na nevraživost zapomněl. Popošel ke stolu a podíval se Dannymu přes rameno na monitor.

Danny objevil ducha na internetovém aukčním serveru, ne přímo na eBay, ale na jednom podobném. Jude přejížděl očima popis a Danny četl nahlas. Danny by si kvůli Judovi urval od úst poslední sousto. Jeho podřízenost Judovi připadala upřímně odpudivá.

„Nabízím ducha svého nevlastního otce,“ četl Danny. „Můj starý nevlastní otec před šesti týdny náhle zemřel. Byl zrovna u nás. Neměl vlastní domov, a tak cestoval od příbuzného k příbuznému, zdržel se měsíc nebo dva a zase odjel jinam. Jeho smrt všechny zaskočila, zvlášť moji dceru, která si s ním velmi rozuměla. Nikoho by to nenapadlo. Byl aktivní až do samého konce. Nikdy neseděl u televize. Každý den vypil sklenici pomerančového džusu. Měl všechny zuby vlastní.“

„To je blbý vtip,“ pravil Jude.

„Neřekl bych,“ opáčil Danny a pokračoval: „Dva dny po pohřbu ho moje holčička zahlédla, jak sedí v pokoji pro hosty, který se nachází přímo proti její ložnici. Po tom zážitku nechtěla zůstávat sama ve svém pokoji, ani chodit nahoru. Utěšovala jsem ji, že dědeček by jí neublížil, ale řekla mi, že se bojí jeho očí. Prý měl místo nich jen černé skvrny a nemohl nic vidět. Od té doby spala u mě.

Nejdřív jsem si myslela, že se jí to jen zdálo, ale není to tak. V pokoji pro hosty je pořád chladno. Prohledala jsem ho a zjistila jsem, že největší zima je ve skříni, kde visí jeho nedělní oblek. Chtěl v něm být pohřbený, ale když jsme ho v pohřebním ústavu oblékli, nevypadal v něm dobře. Lidé se po smrti trochu scvrknou, protože se z nich vysuší voda. Oblek mu byl moc velký, nechali jsme se tedy přemluvit a koupili mu v ústavu jiný. Nevím, proč jsem je vůbec poslouchala.

Jednou v noci jsem se vzbudila a slyšela jsem, jak mi otec chodí nad hlavou. Postel v jeho pokoji nikdy nevydrží ustlaná a dveře se neustále otevírají a zavírají. Ani kočka nechce jít nahoru a někdy sedí pod schody a sleduje věci, které já nevidím. Chvíli zírá, potom zavřískne, jako kdyby jí někdo šlápl na ocas, a uteče.

Můj nevlastní otec býval spiritistou a věřím, že se jen snaží mojí dceři ukázat, že smrtí nic nekončí. Ale dceři je jedenáct, potřebuje normální život, musí spát ve svém pokoji a ne u mě. Napadá mě jediná možnost, totiž najít tatínkovi nový domov. Svět je plný lidí, kteří věří v život po smrti, a já jim mohu nabídnout důkaz.

Prodám ducha svého nevlastního otce nejvyšší nabídce. Duši samozřejmě nelze prodat, ale domnívám se, že přijde do vašeho domu a bude s vámi bydlet, když ho hezky přivítáte. Jak jsem řekla, když zemřel, byl zrovna u nás a vlastní domov neměl, jsem si tedy jistá, že půjde tam, kde bude vítán. Nemyslete si, že jde o nějaký podvod nebo kanadský žertík, že si od vás vezmu peníze a nic vám nepošlu. Výherce aukce dostane za své peníze i něco hmatatelného. Pošlu mu otcův nedělní oblek. Jestli se jeho duch na něco upíná, musí to být právě ten oblek.

Je to velmi pěkný klasický oblek vyrobený firmou Great Western Tailoring. Má jemný šedostříbrný proužek, bla bla bla, saténovou podšívku, bla bla…“ Danny přestal číst a ukázal na obrazovku. „Koukni na ty míry, šéfe. Přesně by ti seděl. Nejvyšší nabídka je zatím osmdesát babek. Jestli chceš ducha, vypadá to, že bys ho tak za stovku mohl získat.“

„Koupíme ho,“ řekl Jude.

„Vážně? Mám přihodit na sto dolarů?“

Jude přimhouřil oči a zadíval se na výzvu hned pod popisem draženého předmětu – Koupit okamžitě: 1000 dolarů. A pod tím: Klikněte pro okamžitou koupi a ukončení aukce! Ukázal na nápis prstem a poklepal na sklo.

„Dáme rovnou tisícovku a je vymalováno.“

Danny se otočil na židli. Zazubil se a zvedl obočí. Danny měl vysoká, klenutá obočí jako Jack Nicholson a uměl s nimi mistrně zacházet. Možná čekal nějaké vysvětlení, ale Jude nevěděl, jestli by dokázal vysvětlit, byť jen sám sobě, co ho vede zaplatit tisíc dolarů za starý oblek, který nejspíš nemá cenu ani pětiny té částky. Později ho napadlo, že by to byla dobrá reklama: Judas Coyne si koupil poltergeista. Fanoušci takové historky milují. Ale to až později, v ten okamžik myslel jen na jedno – věděl, že chce ducha koupit.

Jude znovu vykročil s úmyslem podívat se do patra, jestli už se Georgia oblékla. Před půlhodinou jí řekl, ať už vstane, ale předpokládal, že ji najde ještě v posteli. Měl pocit, že tam chce zůstat tak dlouho, až se jí podaří vtáhnout ho do vytoužené hádky. Bude tam sedět ve spodním prádle a pečlivě si lakovat nehty na nohou na černo. Nebo bude mít otevřený notebook, prohlížet stránky s gotickými doplňky a hledat dokonalý šperk, který by si mohla zapíchnout do jazyka, jako by jich ještě měla málo… Najednou se při myšlence na brouzdání po internetu zarazil a něco ho napadlo. Ohlédl se na Dannyho.

„Jak jsi to vlastně našel?“ zeptal se a ukázal hlavou na počítač.

„Přišlo to e-mailem.“

„Od koho?“

„Ze stránek té aukce. Poslali nám e-mail, v němž stálo: ‚Všimli jsme si, že jste dříve nakupoval podobné předměty a myslíme si, že by vás tento mohl zajímat.‘“

„My jsme už takové věci kupovali?“

„Asi nějaké okultní zboží.“

„Já jsem od nich nikdy nic nekoupil.“

„Možná koupil a nepamatuješ si to. Možná jsem ti něco koupil já.“

„Zkurvený LSD,“ ulevil si Jude. „Kdysi jsem míval dobrou paměť. Na střední jsem chodil do šachovýho kroužku.“

„Vážně? To je teda bomba.“

„Co? Že jsem chodil do šachovýho kroužku?“

„Ano. Je to takové… podivínské.“

„To jo. Ale místo figurek jsme hráli s usekanými prsty.“

Danny se rozesmál – až moc snaživě, svíjel se v křečích a utíral si imaginární slzy. Ten podlézavý malý parchant.

2

Oblek přišel v sobotu ráno. Jude už byl vzhůru a venčil psy. Angus vyletěl v okamžiku, kdy auto poštovní služby zastavilo, a vytrhl Judovi z ruky vodítko. Skočil k boku zaparkovaného auta, z tlamy mu létaly sliny a tlapami zuřivě škrábal na dveře řidiče. Ten zůstal sedět a díval se na psa klidným, ale zkoumavým pohledem vědce prohlížejícího si mikroskopem nový kmen Eboly. Jude chytil vodítko a trhl za něj, prudčeji, než zamýšlel. Angus se svalil na bok do prachu, potom sebou mrskl, vyskočil a zavrčel. Teď už se však přidala i Bon, napínala vodítko, které Jude držel v druhé ruce, a její pronikavý štěkot ho bodal do uší.

Protože byl příliš daleko od stodoly a psího kotce, než aby je vlekl tam, odtáhl Jude zuřivě se vzpouzející psy přes dvůr ke vchodu. Prostrčil je dveřmi a zabouchl za nimi. Zvířata se okamžitě za hysterického štěkotu začala vrhat na dveře, až se otřásaly. Pitomá psiska.

Jude se odšoural zpátky k příjezdové cestě a dorazil k autu právě ve chvíli, kdy se zadní dveře s kovovým rachocením otevřely. Doručovatel stál uvnitř. Seskočil na zem s dlouhou plochou krabicí v podpaží.

„Ozzy Osbourne má špiclíky,“ pravil. „Viděl jsem je v televizi. Malí roztomilí čoklíci, velcí jako kočky. Nechcete si pořídit taky takové?“

Jude si beze slova vzal krabici a vrátil se do domu.

Odnesl si zásilku do kuchyně. Položil ji na pult a nalil si kávu. Instinkt a zvyk ho nutil vstávat brzo. Když jel na turné nebo nahrával, zvykl si chodit do postele v pět ráno a spát přes den, ale ponocování pro něj nebylo přirozené. Na turné se budil ve čtyři odpoledne se špatnou náladou a bolestí hlavy, zmatený, kam se podělo tolik hodin. Všichni kolem mu pak připadali jako podvodníci, bezcitní vetřelci s gumovými maskami kamarádů, a potřeboval notnou dávku alkoholu, aby zase začali vypadat normálně.

Jenže na turné byl naposledy před třemi lety. Doma ho alkohol nezajímal a spát chodil většinou v devět. Ve čtyřiapadesáti se vrátil k rytmům, které ho provázely už od dob, kdy se jmenoval Justin Cowzynski a bydlel na otcově prasečí farmě. Ten negramotný hajzl ho vytáhl za vlasy z postele, pokud ho tam našel ještě po východu slunce. Bylo to dětství plné bláta, štěkajících psů, ostnatého drátu, polozbořených baráků na farmě a kvičících prasat s kůží plnou olupující se špíny a s rozpláclými rypáky. Málokdy potkal člověka, jen matku, která většinu dne proseděla v kuchyni s mrtvým, prázdným pohledem jako po lobotomii, a otce, který vládl pozemku plnému prasečího hnoje a ruin svým zlostným smíchem a pěstmi.

Jude tedy vstal už před několika hodinami, ale ještě nesnídal, a když do kuchyně vešla Georgia, právě si smažil slaninu. Georgia měla na sobě jen černé kalhotky, ruce měla založené přes malá, bílá, piercingem propíchnutá prsa, černé vlasy se jí zacuchaly do hebkého vrabčího hnízda. Ve skutečnosti se nejmenovala Georgia. Ani Morfina, přestože se pod tím jménem dva roky svlékala. Jmenovala se Marybeth Kimballová, tak jednoduše, obyčejně, že se smála, když mu to poprvé říkala, jako by ji to uvádělo do rozpaků.

Jude poznal celý zástup gotických slečen, které se svlékaly nebo vykládaly budoucnost, případně se svlékaly a k tomu vykládaly budoucnost, hezkých holek s ankhy na krku a černě nalakovanými nehty. Vždycky jim říkal jménem státu, z něhož pocházely, což se málokteré líbilo, protože jim tak připomínal osobu, kterou se snažily vší silou svého děsivého make-upu vymazat. Téhle bylo dvacet tři.

„Zatracení psi pitomí,“ řekla a patou jednoho odstrčila. Psi se motali Judovi kolem nohou, vzrušení vůní slaniny. „Vzbudili mě, sakra.“

„Možná už bylo sakra načase vstát. Nenapadlo tě to?“ Nikdy nevstávala před desátou, pokud nemusela.

Sehnula se do ledničky pro pomerančový džus. Jude si užíval výhled, líbilo se mu, jak se prádlo zařezává do až moc bílých půlek zadku, ale když pila z krabice, odvrátil pohled. Nechala krabici na pultu. Kdyby ji neuklidil, džus by se zkazil.

Líbilo se mu, jak ho gotičky zbožňují. Ještě víc se mu líbil sex, jejich pružná, atletická, potetovaná těla a perverzní choutky. Kdysi byl však ženatý se ženou, která používala sklenici, věci uklízela na jejich místo a ráno četla noviny. Chybělo mu povídání s ní. Povídání dvou dospělých. Nebyla striptérka. Nevěřila na předpovídání budoucnosti. Byl to vztah dvou dospělých.

Georgia nožem na maso rozdělala krabici a nůž zapatlaný lepicí páskou odložila na pult.

„Co to je?“ zeptala se.

V krabici byla zabalená další krabice. Vězela tam těsně a Georgia s ní musela chvíli škubat, než se jí podařilo vytřepat ji na pult. Krabice byla velká, lesklá, černá a měla tvar srdce. Podobně bývají někdy zabalené bonboniery, ovšem tahle byla příliš velká a navíc bonboniery bývají růžové nebo třeba žluté. Mohla by to být krabice s prádlem – jenže nic takového pro ni neobjednal. Zamračil se. Netušil, co by mohlo být uvnitř a zároveň se ho zmocnil pocit, že by to měl vědět, že v krabici ve tvaru srdce leží něco, co očekával.

„To je pro mě?“ zeptala se Georgia.

Sundala víko, vytáhla obsah a zvedla ho, aby se mohl podívat. Oblek. Někdo mu poslal oblek. Černý a staromódní. Detaily nebyly vidět přes igelitový pytel, v němž byl zabalený. Georgia ho držela za ramena před sebou, jako kdyby se chystala zkusit šaty, ale nejdřív chtěla znát Judův názor. Sledovala ho tázavým pohledem a mezi obočím měla půvabnou vrásku. Nejdřív si nemohl vzpomenout, nevěděl, proč mu ho někdo poslal.

Otevřel ústa, aby řekl, že nemá ponětí, ale místo toho se slyšel, jak říká: „Oblek toho mrtvého.“

„Co?“

„Ten duch,“ rozpomínal se Jude. „Koupil jsem si ducha. Jedna žena byla přesvědčená, že ji pronásleduje duch nevlastního otce. Proto ho vystavila na prodej na internetu a já jsem ho koupil za litr. Tohle je jeho oblek. Ona si myslí, že v něm ten duch sídlí.“

„Skvělé,“ řekla Georgia. „Budeš ho nosit?“

Překvapila ho vlastní reakce. Po zádech se mu rozběhli mravenci a naskočila mu husí kůže. Na jeden nepatrný okamžik mu to pomyšlení přišlo obscénní.

„Ne,“ odpověděl a Georgia po něm vrhla překvapený pohled, protože v jeho hlase zaslechla něco studeného a monotónního. Ušklíbla se o něco víc a Jude si uvědomil, že to sice neznělo přímo vystrašeně, ale přece jen dal najevo slabost. Proto dodal: „Neseděl by mi.“ I když po pravdě řečeno měl duch za života zhruba stejnou výšku a váhu jako on.

Georgia pronesla: „Možná bych ho mohla nosit já. Sama mám tak trochu neklidného ducha. A v mužském oblečení vypadám k sežrání.“

A zase: pocit odporu, mravenci na kůži. Neměla by si to oblékat. Zneklidnilo ho i to, že o tom jen žertuje, přestože nedokázal určit proč. Nemínil jí dovolit, aby si oblek vzala na sebe. Nedokázal si v té chvíli představit nic odpornějšího.

A to už něco znamenalo. Judovi máloco přišlo tak odpuzující, aby o tom nebyl schopný přemýšlet. Nebyl zvyklý cítit znechucení. Nic nelidského mu nebylo cizí, třicet let se díky tomu dobře živil.

„Vezmu ho nahoru, než vymyslím, co s ním udělám,“ pokusil se o přezíravý tón, ale moc se mu nepovedl.

Georgia ho sledovala, překvapená, že ho vidí vyvedeného z míry. Stáhla z obleku igelitový pytel a stříbrné knoflíky se zaleskly. Oblek byl tmavý jako havraní křídla, ale knoflíky velké jako čtvrťáky mu dodávaly venkovský charakter. Stačilo by přidat úzkou kravatu a vznikl by kostým, jaký by si na sebe při vystoupení vzal Johnny Cash.

Angus začal štěkat vysokým, ječivým, vyděšeným štěkotem. Přikrčil se na zadních, stáhl ocas a vyděšeně před oblekem couvl. Georgia se zasmála.

„Je v něm vážně duch.“

Přidržela oblek před sebou a zamávala jím, kráčela s ním k Angusovi, útočila na něj jako toreadorka s muletou. Když se přiblížila, zasténala hrdelním, táhlým hlasem bloudící duše a oči jí svítily radostí.

Angus zacouval, narazil do stoličky u kuchyňského pultu a stolička se s rámusem svalila. Bon s ušima přitisknutýma k hlavě vykukovala zpod starého špalku na maso plného skvrn od krve. Georgia se opět zasmála.

„Přestaň blbnout,“ řekl Jude.

Georgia po něm vrhla drzý, perverzně spokojený pohled – pohled dítěte pálícího mravence lupou – a potom zkřivila tvář bolestí a vykřikla. Zaklela a chytila se za pravou ruku. Oblek odhodila na pult.

Na špičce palce jí nabobtnala jasná kapka krve a s tichým plesk upadla na dlážděnou podlahu.

„Kruci. Pitomý špendlík.“

„Vidíš, co děláš.“

Probodla ho pohledem, ukázala mu zvednutý prostředníček a odešla. Jude vstal a uklidil džus zpátky do lednice. Nůž hodil do dřezu, chopil se utěrky, aby utřel z podlahy krev – a potom se mu pohled zastavil na obleku a Jude zapomněl, co se chystal udělat.

Uhladil ho, složil rukávy na prsa, opatrně prohmatal látku. Nenašel žádné špendlíky, nic, o co by se Georgia mohla poranit. Jemně uložil oblek zpátky do krabice.

Jeho pozornost upoutal štiplavý zápach. Podíval se na pánev a zaklel.

Slanina se spálila.

3

Položil krabici na polici vzadu ve skříni a rozhodl se, že na ni nebude myslet.

4

Chvíli před šestou procházel kuchyní, aby si vzal klobásy na gril, když vtom zaslechl v Dannyho kanceláři šeptání.

Trhl sebou a zarazil se. Danny odešel domů už před hodinou a kancelář byla zamčená, měla by být prázdná. Jude naklonil hlavu a poslouchal, soustředil se na tichý syčivý hlas… a vzápětí poznal, co slyší, a jeho tep se uklidnil.

Nikdo tam nebyl. Mluvilo rádio. Jude si tím byl jistý. Hluboké tóny nebyly dost hluboké, sám hlas byl trochu zploštělý. Zvuky dokážou naznačovat tvary, malovat obraz prostředí, v němž se zrodily. Hlas ve studni má hlubokou, zakulacenou ozvěnu, zatímco hlas ve skříni zní skřípnutě, veškerá plnost se z něj vytratí. V hudbě je určitá geometrie. Jude slyšel hlas zamčený do krabice. Danny zapomněl vypnout rádio.

Otevřel dveře do kanceláře a strčil dovnitř hlavu. Světla byla zhasnutá, a protože slunce zapadalo na druhé straně budovy, místnost se ponořila do modravého stínu. Aparatura v kanceláři byla třetí nejhorší v domě, což znamenalo, že byla pořád lepší než většina domácích aparatur – hromada součástek Onkyo ve skleněné skříni vedle chladiče na vodu. Údaje na displejích svítily živou, nepřirozenou zelení, barvou objektů viděných brýlemi pro noční vidění, až na jedinou, žhnoucí, svislou rudou čáru, rubínovou značku ukazující frekvenci, na níž bylo rádio naladěno. Čára byla uzoučká, tvaru kočičí zorničky, a zírala do místnosti s nehybnou mimozemskou zvědavostí.

„…jak hodně se v noci ochladí?“ ptal se muž v rádiu nakřáplým, téměř drsným hlasem. Soudě podle hvízdání při výdechu byl nejspíš tlustý.

„Máme se bát, že budeme ráno sbírat zmrzlé tuláky?“

„Tvoje starost o blaho bezdomovců je dojemná,“ pravil druhý muž, tentokrát tenkým, pisklavým hlasem.

Byla to stanice WFUM, kde se většina kapel jmenovala po smrtelných chorobách (Antrax) nebo nevábných tekutinách (Žluklá Krev) a kde moderátoři mluvili hlavně o filckách, striptérkách a různých ponižujících záležitostech spojených s chudými, postiženými a starými lidmi, což jim připadalo zábavné. Protože víceméně pořád hráli Judovu muziku, nechával Danny rádio naladěné na jejich stanici coby vyjádření loajality a obdivu. Jude měl podezření, že Danny ve skutečnosti nemá oblíbenou hudbu, nic, co by se mu líbilo nebo naopak nelíbilo, a rádio má puštěné jen jako kulisu, zvukovou obdobu obrázku na pozadí pracovní plochy na monitoru počítače. Kdyby pracoval pro Enyu, vesele by si při vyřizování e-mailů a faxů pobrukoval keltské melodie.

Jude se vydal k aparatuře, aby ji vypnul, ale ušel jen pár kroků a zarazil se, protože si na něco vzpomněl. Před hodinou byl venku se psy. Stál na konci prašné cesty a užíval si, jak ho čerstvý vzduch štípe do tváří. Někdo pálil suché větve a spadané listí a lehké aroma kouře, které se neslo až sem, se Judovi také líbilo.

Z kanceláře vyšel Danny a oblékal si bundu. Mířil domů. Na chvíli se zastavili a povídali si – přesněji řečeno Danny stál a mlel pantem, zatímco Jude sledoval psy a snažil se Dannyho neposlouchat. Danny Wooten zkrátka uměl zkazit chvíli ticha.

Ticha. Kancelář za Dannym byla tichá. Jude si pamatoval krákorání vran a plynulý proud Dannyho žvanění, ne však zvuk rádia z kanceláře. Byl si jistý, že kdyby bylo zapnuté, slyšel by ho. Sluch měl pořád stejně citlivý jako dřív. Kupodivu přežil všechno, čím se ho Jude v uplynulých třiceti letech snažil zničit. Pro srovnání, Judův bubeník Kenny Morlix, druhý a poslední člen původní kapely, který ještě žil, měl tak silný šelest v uších, že neslyšel ani vlastní ženu, když mu ječela přímo do obličeje.

Jude opět vyrazil k rádiu, ale připadal si nějak nesvůj. Nešlo o jednu určitou věc. Všechno dohromady bylo takové divné. Šero v kanceláři a žhnoucí rudé oko zírající z tváře aparatury. Myšlenka, že před hodinou, kdy si Danny v kanceláři zapínal bundu, nebylo rádio zapnuté. Myšlenka, že kanceláří nedávno někdo prošel a ještě tu může někde být, možná se dívá pootevřenými dveřmi z temného záchoda – trochu paranoidní, což na Juda moc nesedělo, ale přesto ho to napadlo. S pohledem upřeným na dveře se natáhl po vypínači, i když už rádio ani neposlouchal. Přemýšlel, co by udělal, kdyby se dveře začaly otevírat.

Hlasatel pokračoval s předpovědí počasí: „…chladno a sucho, protože fronta vytlačuje teplý vzduch na jih. Mrtví stahují živé dolů. Dolů do chladu. Dolů do jámy. Zemře–“

Judův palec se dotkl vypínače a rádio vypnul, vzápětí si však Jude uvědomil, co moderátor říkal. Trhl sebou, lekl se a znovu bodl prstem do vypínače, aby přivolal jeho hlas zpět a dozvěděl se, o čem to sakra mluvil.

Jenže počasí skončilo a na řadě byl moderátor s muzikou. „…takže nám nejspíš umrznou uši. Zato Kurtovi Cobainovi je v pekle teplo. Dáme si něco od něj.“

Kytara zakňučela pronikavým, roztřeseným hlasem, který pokračoval dál bez jakékoli rozpoznatelné melodie a jeho jediným účelem zřejmě bylo dovést posluchače k šílenství. Začátek „I Hate Myself and I Want To Die“ od Nirvany. Mluvil snad moderátor počasí o tomhle? Říkal něco o umírání. Jude opět stiskl vypínač a místnost se ponořila do ticha.

Dlouho nevydrželo. Přímo za zády se mu rozezvonil telefon a opět mu popohnal tep do nepříjemné rychlosti. Jude střelil pohledem po Dannyho stolu a přemýšlel, kdo by asi tak mohl v tuhle hodinu volat do kanceláře. Obešel stůl a podíval se na identifikaci volajícího. Číslo začínalo na 985, to znamenalo východní Louisianu. Zobrazené jméno znělo Cowzynski, M.

Jenže Jude věděl, ještě než telefon zvedl, že žádný Cowzynski, M. na druhém konci není. Jedině snad že by se medicíně podařil zázrak. Nejdřív se mu nechtělo zvedat sluchátko, ale napadlo ho, že mu možná volá Arlene Wadeová, aby mu sdělila, že je Martin mrtvý. V takovém případě by s ní stejně musel chtě nechtě dříve nebo později mluvit.

„Haló,“ řekl.

„Ahoj Justine,“ pravila Arlene. Byla to jeho přivdaná teta, švagrová matky, zdravotní sestra, jejímž jediným pacientem v uplynulých třinácti měsících byl Judův otec. Bylo jí šedesát devět a měla rozechvělý, huhňavý hlas. Jude pro ni zůstával Justinem Cowzynským.

„Jak se máš, Arlene?“

„Jako vždycky. Však víš. Pomalu si na sebe se psem zvykáme. Akorát že se nemůže moc pohybovat, protože je hrozně tlustý a bolí ho kolena. Ale nevolám ti, abych ti vyprávěla o sobě nebo o psovi. Volám kvůli tvému otci.“

Jako kdyby mohla volat kvůli něčemu jinému. Ve sluchátku to šumělo. Jude jednou dělal telefonický rozhovor s člověkem z rádia z Pekingu a také mu volal Brian Johnson z Austrálie a spojení bylo pokaždé krásně čisté, jako by druhá strana seděla u telefonu ve vedlejší ulici. Ale telefonáty z Moore’s Corneru v Louisianě byly z neznámého důvodu pokaždé zašuměné a rušené jako vzdálená rozhlasová stanice. Tu a tam se do nich vkrádaly hlasy z jiných telefonických rozhovorů, jen se objevily a zase zmizely. V Baton Rouge sice měli vysokorychlostní internet, ale když jste toužili po rychlém spojení s okolním světem v malých městečkách v bažinách na sever od Pontchartrainského jezera, nezbývalo než sednout do auta a fofrem odtamtud vypadnout.

„V posledních měsících ho krmím lžící. Měkká jídla, aby nemusel kousat. Měl rád písmenka. Myslím ty těstoviny. A vanilkový pudink. Ještě jsem nepoznala žádného umírajícího, kterému by na cestě z tohoto světa nechutnal pudink.“

„To mě překvapuje. Nikdy nebyl na sladké. Víš to jistě?“

„Kdo se o něj stará?“

„Ty.“

„V tom případě jsem si nejspíš jistá.“

„Fajn.“

„Právě kvůli tomu volám. Nechce jíst pudink ani písmenka ani nic jiného. Dusí se vším, co vezme do úst. Nemůže polykat. Včera tu byl doktor Newland. Domnívá se, že tvůj táta měl další ischemickou příhodu.“

„Infarkt.“ Nevyslovil to jako otázku.

„Ne takový ten co tě srazí k zemi a zabije. Kdyby to byl takový infarkt, bylo by to jasné. Na to by umřel. Šlo o malou příhodu. Ta se pokaždé nepozná. Zvlášť u člověka, který už jen kouká kolem sebe. Už dva měsíce na nikoho nepromluvil. Už nikdy na nikoho nepromluví.“

„Je v nemocnici?“

„Ne. Tady se o něj postaráme stejně, ne-li lépe. Já žiju přímo u něj a doktor Newland sem chodí denně. Ale můžeme ho poslat do nemocnice. Bylo by to tak levnější, jestli je to pro tebe důležité.“

„Není. Ušetříme místo v nemocnici pro lidi, kteří se tam mohou uzdravit.“

„V tom se s tebou nebudu hádat. V nemocnicích umírá příliš mnoho lidí, a když ti nemůžou pomoct, napadne tě proč asi.“

„Co budeš dělat s tím, že nejí? Co podnikneš dál?“

Chvíli bylo ticho. Juda napadlo, že ji asi zaskočil. Když opět promluvila, tón jejího hlasu byl racionální a omluvný jako tón ženy, která vysvětluje dítěti krutou pravdu.

„To je na tobě, ne na mně, Justine. Doktor Newland mu může strčit do žaludku hadičku a s tím nějakou dobu vydrží, jestli to pro něj chceš. Do té doby, než dostane další malý infarkt a zapomene, jak má dýchat. Nebo ho můžeme prostě nechat být. Už se neuzdraví, je mu přece osmdesát pět let. Neobíráme ho o žádné mládí. Je připravený odejít. Jsi na to připravený ty?“

Juda napadlo, že je připravený už čtyřicet let, ale neřekl to. Občas si tuhle chvíli představoval – možná by se dalo dokonce říct, že o ní snil – ale teď, když skutečně nastala, si překvapeně uvědomil, že ho rozbolel žaludek.

Odpověděl nicméně naprosto klidným hlasem. „Dobře, Arlene. Žádnou hadičku. Jestli myslíš, že už je čas, souhlasím. Informuj mě, ano?“

Ale Arlene s ním ještě neskončila. Vydala netrpělivý zvuk, takové odměřené vydechnutí, a pravila: „Přijedeš?“

Jude stál u Dannyho stolu, mračil se a nevěděl, co má dělat. Rozhovor přeskočil bez varování od jednoho tématu k jinému, jako když jehla přeskočí na desce z jedné písničky na druhou. „Měl bych?“

„Chceš ho vidět, než umře?“

Ne. Neviděl svého otce, nestál s ním ve stejné místnosti tři desetiletí. Jude nechtěl starce před smrtí vidět a nechtěl se na něj dívat ani potom. Neměl v plánu zúčastnit se pohřbu, přestože ho bude muset zaplatit. Jude se bál toho, co by mohl cítit – nebo toho, co by necítil. Zaplatí cokoli, jen aby se už nemusel ocitnout v otcově společnosti. To bylo na penězích skvělé – mohl si za ně koupit odstup.

Ale to Arlene Wadeové říct nemohl, stejně jako to, že čeká na starcovu smrt už od svých čtrnácti let. Místo toho odpověděl: „Poznal by mě vůbec, kdybych přijel?“

„Je těžké říct, co vnímá a co ne. Všímá si lidí, kteří jsou s ním v pokoji. Sleduje očima, jak přicházejí a odcházejí. V poslední době však reaguje méně. Lidé se do takového stadia dostávají, když vyhoří moc světel.“

„Nedostanu se tam. Tenhle týden mi to nevyjde,“ vymýšlel si Jude nejjednodušší lež. Myslel si, že tím rozhovor skončil a chystal se rozloučit. Místo toho ke svému údivu položil otázku, o níž vůbec nevěděl, dokud nezaslechl sám sebe, jak ji vyslovuje. „Bude to těžké?“

„Jestli pro něj bude smrt těžká? Ne. Když se někdo dostane až do téhle fáze, umře obyčejně bez krmení hadičkou docela rychle. Netrpí.“

„Víš to jistě?“

„Proč se ptáš?“ zeptala se. „Zklamalo tě to?“

5

O čtyřicet minut později vkročil Jude do koupelny, aby si namočil nohy – velikost čtyřicet šest a ploché, což znamenalo neustálé bolesti – a našel tam Georgii, jak se naklání nad umyvadlem a cucá si palec. Byla oblečená v tričku a kalhotách od pyžama s roztomilým vzorkem z malých červených postaviček, které vypadaly jako srdíčka. Teprve když jste se podívali dostatečně zblízka, poznali jste, že jsou to ve skutečnosti obrázky scvrklých mrtvých krys.

Vytáhl jí prst z úst a podíval se na něj. Špička byla oteklá a skvěla se na ní malá bílá ranka. Jude ruku pustil, bez zájmu se otočil, sundal z vyhřívaného věšáku ručník a hodil si ho přes rameno.

„Něco si na to dej,“ řekl. „Ať se to nezanítí a nezhnisá to. Striptérky s viditelnými vadami nejsou moc žádané.“

„Máš soucitu jako mrtvola, víš to?“

„Jestli chceš soucit, musíš vlézt do postele Jamesi Taylorovi.“

Georgia odkráčela a Jude se za ní ohlédl přes rameno. Sotva to vyslovil, už si napůl přál, aby to mohl vzít zpět. Ale nevzal to zpět. Holky jako Georgia skrývaly za okovanými náramky a lesklou černou rtěnkou touhu po tvrdosti. Chtěly dokázat samy sobě, kolik toho snesou, jak jsou drsné. Proto se na něj lepily, ne přesto, co jim říkal a jak s nimi zacházel, ale právě proto. Chtěl, aby od něj neodcházely zklamané. A bylo jasné, že dříve nebo později odejde každá.

Aspoň jemu to bylo jasné, a ačkoli jim zpočátku ne, časem jim to vždycky došlo.

6

Jeden ze psů byl v domě.

Jude se vzbudil po třetí hodině v noci, protože ho slyšel chodit v hale, šustění a šramot neustálého pohybu, lehký náraz do zdi.

Před setměním je zavřel do kotců, vzpomínal si na to velmi jasně, ale v první chvíli po probuzení to nerozebíral. Jeden z nich se prostě nějak dostal do domu, to bylo celé.

Jude chvíli seděl, ještě omámený a ztuhlý spánkem. Na Georgii, která spala na břiše po jeho levici, dopadal modrý paprsek měsíčního světla. Ve spánku, s uvolněným obličejem prostým veškerých líčidel vypadala skoro jako holčička a Jude pocítil náhlý příval něžné náklonnosti – a také podivný rozpačitý pocit z toho, že s ní leží v posteli.

„Angusi?“ zamumlal. „Bon?“

Georgia se nepohnula. Teď v hale neslyšel nic. Vylezl z postele. Překvapilo ho vlhko a chladno. Dnešní den byl nejchladnější za několik měsíců, první skutečný podzimní den, a ve vzduchu se vznášel syrový, lepkavý chlad, což znamenalo, že venku bude ještě chladněji. Možná proto si psi zalezli do domu. Možná se prohrabali pod zdí kotce a nějak se vlámali dovnitř, aby se ohřáli. Ale to nedávalo smysl. Jejich výběh byl spojený s vytápěnou stodolou, kam se mohli kdykoli přesunout. Vyrazil ke dveřím, aby se podíval do haly, u okna se však zastavil a odhrnul závěs, aby se podíval ven.

Oba psi byli ve venkovní části kotce, u stěny stodoly. Angus pobíhal sem a tam po slámě a podle přikrčených pohybů jeho dlouhého a štíhlého těla bylo znát, že je rozčilený. Bon upjatě seděla v koutě. Hlavu měla zvednutou a pohled upřený na Judovo okno – přímo na něj. Oči jí ve tmě zářily nepřirozenou zelení. Byla až příliš nehybná, jako socha psa a ne živé zvíře.

Bylo to děsivé, podívat se z okna a spatřit, jak se dívá přímo na něj, jako kdyby okno sledovala už bůhví, jak dlouho a čekala, až se v něm objeví. Mnohem děsivější ovšem bylo poznání, že v domě musí být někdo jiný, pohybuje se po hale a naráží tam do věcí.

Jude pohlédl na panel bezpečnostního zařízení u dveří ložnice. Dům byl zvenčí i zevnitř hlídaný systémem čidel citlivých na pohyb. Psi nebyli dost velcí, aby na ně čidla zareagovala, ale dospělý muž ano a na panelu by se zpráva o pohybu v některé části domu objevila.

Místo toho na něm svítilo zelené světlo a displej zobrazoval pouze hlášku „systém funguje“. Juda napadlo, jestli je čip dost chytrý na to, aby poznal rozdíl mezi psem a nahým psychopatem pobíhajícím po hale po všech čtyřech s nožem mezi zuby.

Jude vlastnil zbraň, ale ta ležela v trezoru v soukromém nahrávacím studiu. Sáhl po dobru opřeném o zeď. Jude nikdy na pódiu nerozbíjel kytary. Jeho první kytaru mu rozbil otec ve snaze odradit ho od hudebních ambicí. Jude to sám nedokázal zopakovat, ani pro efekt při vystoupení, i když si mohl dovolit kytar kolik chtěl. Nevadilo mu ovšem použít kytaru jako zbraň na obranu. V jistém slova smyslu vždycky používal kytary jako zbraně.

V hale zavrzalo prkno v podlaze, potom druhé, ozval se vzdech, jako by někdo odpočíval. Judovi se zrychlil tep. Otevřel dveře.

Ale hala byla prázdná. Jude se brouzdal dlouhými obdélníky ledového světla propouštěného světlíky. U každých zavřených dveří se zastavil, chvíli poslouchal a nahlédl dovnitř. Deka přehozená přes židli na okamžik vypadala jako deformovaný trpaslík zírající přímo na něj. V jiném pokoji ho za dveřmi překvapila vysoká vyzáblá postava, srdce mu vyletělo do krku a už se málem ohnal kytarou, než si uvědomil, že je to věšák na kabáty, a nejistě vydechl.

Ve studiu na konci haly zauvažoval, že by si vzal zbraň, ale nakonec to neudělal. Nechtěl ji u sebe, ne že by se ji bál použít, ale proto, že se nebál dostatečně. Měl strach, že by zareagoval na náhlý pohyb ve tmě stisknutím kohoutku a prostřelil díru do Dannyho Wootena nebo údržbáře, ačkoli netušil, proč by se někdo z nich měl v tuto hodinu plížit po domě. Vrátil se do chodby a sešel dolů.

Prohledal přízemí a všude našel jen stíny a ticho, ale neuklidnilo ho to. To ticho bylo špatné, zaražené ticho, jaké nastane po výbuchu petardy. Ušní bubínky mu pulzovaly pod tlakem nepřirozeného, strašidelného ticha.

Nedokázal se uvolnit, ale u schodiště to aspoň předstíral, přestože hrál jen sám pro sebe. Opřel dobro o zeď a hlučně vydechl.

„Co to sakra děláš?“ pronesl. Byl tak neklidný, že ho znervóznil i zvuk vlastního hlasu a pažemi mu projela studená vlna husí kůže. Samomluvou nikdy netrpěl.

Vystoupal po schodech a vyrazil přes halu do ložnice. Najednou zahlédl starce sedícího ve starožitném shakerském křesle u stěny. Jakmile ho spatřil, tep mu vyletěl do závratných výšin a on rychle odvrátil zrak ke dveřím do ložnice, aby starého muže viděl jen periferním viděním. Jude měl pocit, že je otázkou života a smrti nenavázat se starcem oční kontakt, nedat mu najevo, že ho viděl. Taky jsem ho neviděl, namlouval si. Nikdo tam není.

Stařec měl skloněnou hlavu. Klobouk mu ležel na kolenou. Vlasy měl ostříhané velmi nakrátko a třpytily se jako čerstvá jinovatka. Knoflíky na kabátě se v měsíčním světle leskly jako pochromované. Jude oblek okamžitě poznal. Naposledy ho viděl složený v černé krabici tvaru srdce, kterou uklidil do skříně. Muž měl zavřené oči.

Judovi se rozbušilo srdce a měl co dělat, aby se nadechl. Šel dál k ložnici na konci haly. Když procházel kolem starožitné židle, která stála u stěny po jeho levé ruce, dotkl se nohou starcova kolene a duch zvedl hlavu. To už však byl Jude za ním, téměř u dveří. Dával si velký pozor, aby se nerozběhl. Bylo mu jedno, že mu stařec zírá na záda, pokud se mu nedíval do očí – a kromě toho tam přece žádný stařec nebyl.

Vešel do ložnice a zavřel za sebou. Zalezl rovnou do postele a roztřásl se. Měl chuť překulit se k Georgii a přitisknout se k ní, nechat se od ní zahřát, ale zůstal na své straně postele, aby ji neprobudil. Koukal do stropu.

Georgia se neklidně vrtěla a ze spaní nespokojeně kňourala.

7

Myslel si, že neusne, ale za úsvitu si zdříml a probudil se nezvykle pozdě, po deváté. Georgia ležela na boku, malou ručku měla položenou na jeho hrudi a dýchala mu na rameno. Vyklouzl zpod její ruky i z postele, vyšel do haly a zamířil dolů.

Kytara stála opřená o zeď tam, kde ji nechal. Při pohledu na ni se mu rozbušilo srdce. Chtěl se tvářit, že se ta noční příhoda ve skutečnosti nestala. Rozhodl se, že na ni nebude vůbec myslet. Ale kytara mu to pokazila.

Jude pohlédl z okna a u stodoly spatřil zaparkované Dannyho auto. Nic Dannymu nepotřeboval říct a neměl ani jiný důvod za ním chodit, ale za okamžik už stál u dveří kanceláře. Nemohl si pomoct. Nutkání vyhledat společnost jiného člověka, někoho, kdo je vzhůru, při smyslech a má hlavu plnou všednodenních starostí, bylo neodolatené.

Danny, pohodlně opřený v kancelářské židli, mluvil s někým po telefonu a smál se. Ještě si nesundal semišovou bundu. Jude se nemusel ptát proč. Sám měl na sobě župan a pod ním se choulil zimou. V kanceláři bylo vlhko a chladno.

Danny si všiml, že Jude nakukuje dovnitř, a mrkl na něj, což byl další z jeho patolízalských hollywoodských zvyků, tentokrát to však Judovi nevadilo. Potom si ho Danny prohlédl pečlivěji a zamračil se. Jsi v pořádku? zeptal se neslyšně. Jude neodpověděl. Sám nevěděl.

Danny se zbavil člověka na telefonu, otočil se na židli a věnoval Judovi starostlivý pohled. „Co se děje, šéfe? Vypadáš dost mizerně.“

Jude odpověděl: „Ten duch už přišel.“

„Vážně?“ zeptal se Danny a rozzářil se. Potom se objal rukama a teatrálně se otřásl. Pohodil hlavou k telefonu. „Volal jsem kvůli topení. Je tu zima jako v hrobce. Pošlou sem někoho, aby se podíval na kotel.“

„Chci jí zavolat.“

„Komu?“

„Té ženě, která nám prodala toho ducha.“

Danny stáhl jedno obočí a zvedl druhé, což znamenalo, že Juda nepochopil. „Co jsi to povídal, že už duch přišel?“

„Ten, co jsme ho objednali. Přišel. Chci jí zavolat. Potřebuju zjistit pár věcí.“

Dannymu chvíli trvalo, než to zpracoval. Pootočil se k počítači a zvedl telefon, ale celou dobu nespouštěl pohled z Juda. „Fakt je vám dobře?“

„Ne,“ odpověděl Jude. „Jdu se podívat na psy. Najdi zatím její číslo, ano?“

Vyšel ven v županu a ve spodním prádle, aby pustil Bon a Anguse z kotce. Venku bylo kolem deseti stupňů a ve vzduchu se bělala jemná mlha. Přesto tu bylo příjemněji než v domě, kde se studené vlhko lepilo na kůži. Angus mu olizoval ruku a jazyk měl tak drsný, teplý a skutečný, že Jude pocítil téměř bolestivé bodnutí vděčnosti. Byl rád za psí přítomnost, za pach jejich mokré srsti a hravou náladu. Běhali za ním, navzájem se honili, potom utíkali zpátky a Angus chňapal Bon po ocasu.

Judův otec zacházel se psy lépe než s vlastním synem nebo ženou. Jude se to za čas naučil a také se k psům choval lépe než sám k sobě. Většinu dětství se se psy dělil o jednu postel, spal mezi dvěma psími těly a občas mu u nohou leželo i třetí, nerozlučně patřil k téhle nemyté, primitivní, klíšťaty zamořené otcově smečce. Intenzivní psí zápach mu spolehlivě připomněl, kým ve skutečnosti je a odkud pochází, a když se vracel do domu, cítil se klidnější a víc sám sebou.

Zrovna když vkročil do dveří kanceláře, Danny říkal do telefonu:

„Děkuji vám. Počkejte okamžik, předám vás panu Coynovi.“ Stiskl tlačítko a natáhl ruku se sluchátkem. „Jmenuje se Jessica Priceová. Žije na Floridě.“

Jude si vzal sluchátko a došlo mu, že teprve teď poprvé slyší ženino celé jméno. Když platil za ducha, jméno ho nezajímalo, ačkoli teď měl pocit, že se o něj rozhodně měl zajímat.

Zamračil se. Měla úplně obyčejné jméno, ale z neznámého důvodu upoutalo jeho pozornost. Domníval se, že ho nikdy předtím neslyšel, ale bylo tak zapomenutelné, že si tím nemohl být jistý.

Jude si přiložil sluchátko k uchu a kývl. Danny znovu stiskl tlačítko a obnovil hovor.

„Dobrý den, Jessico. Tady Judas Coyne.“

„Jak se vám líbí oblek, pane Coyne?“ zeptala se. Měla lehký jižanský přízvuk a přirozený a milý hlas… a ještě něco v něm bylo. Malý náznak, sladký, škádlivý náznak, jako by se posmívala.

„Jak vypadal?“ zeptal se Judas. Obvykle mluvil rovnou k věci. „Váš nevlastní otec.“

„Reese, miláčku,“ řekla žena někomu dalšímu. „Reese, vypni tu televizi a běž na chvíli ven, ano?“ V pozadí zaprotestoval otrávený dívčí hlas.

„Protože teď telefonuju.“ Dívka řekla ještě něco. „Protože je to soukromé. Běž ven. Jdi.“ V dálce klaply síťové dveře. Žena vzdychla, jako by říkala „ach ty děti“ a potom promluvila na Juda. „Viděl jste ho? Co kdybyste mi řekl, jak vypadá podle vás, a já vám povím, jestli máte pravdu.“

Hrála si s ním. Posmívala se mu.

„Posílám vám ho zpátky,“ sdělil jí Jude.

„Ten oblek? Ale jděte. Můžete mi oblek klidně poslat. To neznamená, že se vrátí s ním. Žádné zboží zpátky neberu, pane Coyne. Ani nevyměňuji.“

Danny se na Juda díval s nechápavým úsměvem a zamyšleně zamračeným obočím. Potom si Jude uvědomil zvuk vlastního dechu, drsný a hluboký. Marně hledal slova, přemýšlel, co říct.

Žena promluvila dřív. „Máte tam zimu? Vsadím se, že je tam zima. Než s vámi skončí, ochladí se ještě mnohem víc.“

„Co chcete? Víc peněz? Žádné nedostanete.“

„Vrátila se domů a zabila se, ty parchante,“ řekla Jessica Priceová z Floridy, jejíž jméno mu bylo neznámé, ale možná ne až tak neznámé, jak by býval chtěl. Z jejího hlasu se náhle a bez varování vytratil lehký tón. „Po tom, co jsi jí provedl, si podřezala zápěstí ve vaně. Našel ji náš nevlastní otec. Udělala by pro tebe všechno, ale ty jsi ji odkopl jako kus hadru.“

Florida.

Florida. Najednou ho rozbolelo břicho, jako by v něm měl studený, těžký kámen. Ve stejný okamžik se mu vyčistila hlava, setřásl pavučiny únavy a pověrčivého strachu. Říkal jí Florida, ale ve skutečnosti se jmenovala Anna May McDermottová. Věštila budoucnost, uměla vykládat tarot a číst z ruky. Ona i její starší sestra se to naučily od nevlastního otce. Ten se živil jako hypnotizér, byl posledním útočištěm kuřáků a nespokojených obézních dam, které se snažil zbavit závislosti na cigaretách a sladkých zákuscích. Ale o víkendech Annin nevlastní otec bral své kyvadélko, stříbrnou břitvu na zlatém řetízku, a za úplatu lidem hledal ztracené věci a určoval, kde mají vykopat studnu. Držel ho nad těly nemocných, uzdravoval jim auru a zpomaloval hladovou rakovinu, nebo pomocí tabulky ouija mluvil s mrtvými. Nejvíc však vynášela hypnóza: Uvolněte se. Zavřete oči. Poslouchejte můj hlas.

Jessica Priceová opět promluvila. „Než můj nevlastní otec zemřel, řekl mi, co mám udělat, jak tě mám najít, jak ti poslat jeho oblek a co se stane potom. Řekl mi, že si to s tebou vyřídí, ty hnusnej zkurvysynu.“

Jmenovala se Jessica Priceová, ne McDermottová, protože se vdala a potom ovdověla. Jude si matně vzpomínal, že její manžel byl záložník, který to koupil v Tikritu, měl pocit, že mu to Anna říkala. Nebyl si jistý, jestli Anna někdy zmínila příjmení své starší sestry, ale jednou mu řekla, že Jessica šla ve stopách nevlastního otce a také se stala hypnotizérkou. Anna tvrdila, že si tím sestra vydělá ročně téměř sedmdesát tisíc dolarů.