Stephen King

PAVUČINA

SNŮ

Copyright © Stephen King, 2001

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © David Petrů, 2002,2013

Original English title: DREAMCATCHER

Copyright © for Czech edition by Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-478-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-479-6 (mobi)

Susan Moldowové a Nan Grahamové.

NEJPRVE ZPRÁVY

East Oregonian, 25. června 1947

OBCHODNÍK S PROTIPOŽÁRNÍM ZABEZPEČENÍM

ZAHLÉDL „LÉTAJÍCÍ TALÍŘE“

Kenneth Arnold hlásí 9 diskovitých předmětů

„Lesklé, stříbřité, neuvěřitelně rychlé“

Roswell (Nové Mexiko): Daily Record, 8. července 1947

LETECTVO ZÍSKALO „LÉTAJÍCÍ TALÍŘ“

NA RANČI NEDALEKO ROSWELLU

Havarovaný disk odvezli příslušníci tajných služeb

Roswell (Nové Mexiko): Daily Record, 9. července 1947

LETECTVO TVRDÍ, ŽE „TALÍŘ“ BYL VE SKUTEČNOSTI METEOROLOGICKÝ BALON

Chicago: Daily Tribune, 1. srpna 1947

USAF „NEDOKÁŽE VYSVĚTLIT“ PŮVOD PŘEDMĚTŮ SPATŘENÝCH K. ARNOLDEM

Od prvního hlášení již 850 dalších pozorování

Roswell (Nové Mexiko): Daily Record, 19. října 1947

TAKZVANÁ „VESMÍRNÁ PŠENICE“ JE PODVOD,

PROHLAŠUJE ROZZLOBENÝ FARMÁŘ

Andrew Hoxon popírá „spojitost s talíři“

Červeně zabarvená pšenice je podle něj „jenom hloupý vtip“

Kentucky: Courier Journal, 8. ledna 1948

KAPITÁN LETECKÝCH SIL ZABIT PŘI HONBĚ UFO

Mantellova poslední slova:

„Kovový předmět obrovských rozměrů“

Letectvo mlčí

Brazílie: Nacional, 8. března 1957

PODIVNÉ KRUHOVÉ LETADLO SE ZŘÍTILO V MATO GROSSO!

dvě ŽENY OHROŽENY POBLÍŽ PONTO PORANU!

„Slyšely jsme zevnitř zvláštní pištění,“ vypovídají

Brazílie: Nacional, 12. března 1957

DĚSIVÉ ZJEVENÍ V MATO GROSSO!

Zprávy o Šedých lidech s ohromnýma černýma očima

Vědci se jen usmívají! Hlášení přicházejí dál!

VE VESNICÍCH ROSTE STRACH!

Oklahoman, 12. května 1965

POLICISTA STŘÍLÍ NA UFO

Tvrdí, že talíř se vznášel asi 12 metrů nad dálnicí 9

Radar na Tinkerově základně leteckých sil pozorování potvrzuje

Oklahoman, 2. června 1965

„MIMOZEMSKÁ VEGETACE“ JE PODVOD, PROHLAŠUJE ZÁSTUPCE FARMÁŘSKÉHO VÝBORU

„Šarlatový mor“ mají prý na svědomí mladí sprejeři

Portland (Maine): Press-Herald, 14. září 1965

HLÁŠENÍ O UFO V NOVÉM HAMPSHIRU PŘIBÝVÁ

K většině pozorování došlo v oblasti kolem Exeteru

Někteří obyvatelé mají strach z mimozemské invaze

Manchester (Nový Hampshire): Union-Leader, 19. září 1965

OBROVSKÝ PŘEDMĚT SPATŘENÝ NEDALEKO EXETERU

BYL OPTICKOU ILUZÍ

Vyšetřovatelé leteckých sil vyvracejí pozorování policistů

Strážník Cleland trvá na svém: „Vím, co jsem viděl.“

Manchester (Nový Hampshire): Union-Leader, 30. září 1965

EPIDEMIE OTRAVY JÍDLEM V PLAISTOW DOSUD NEVYSVĚTLENA

Přes 300 postižených, většina se uzdravuje

Zástupce Úřadu pro potraviny a léčiva tvrdí, že na vině mohou být znečištěné studny

Michigan: Journal, 9. října 1965

GERALD FORD POŽADUJE VYŠETŘENÍ UFO

Šéf republikánské menšiny ve sněmovně se domnívá, že „Michiganská světla“ mohou být mimozemského původu

Los Angeles Times, 19. listopadu 1978

VĚDCI Z KALIFORNSKÉHO TECHNOLOGICKÉHO INSTITUTU

HLÁSÍ POZOROVÁNÍ OBŘÍHO DISKOVITÉHO PŘEDMĚTU

V MOHAVSKÉ POUŠTI

Tickman: „Byl obklopený jasnými světélky.“

Morales: „Viděl jsem červený porost podobný andělským vlasům.“

Los Angeles Times, 24. listopadu 1978

POLICIE ANI VYŠETŘOVATELÉ USAF V MOHAVSKÉ POUŠTI

ŽÁDNÉ „ANDĚLSKÉ VLASY“ NENAŠLI

Tickman a Morales úspěšně prošli detektorem lži

Možnost podvodu vyloučena

New York Times, 16. srpna 1980

„OBĚTI ÚNOSU MIMOZEMŠŤANY“ TRVAJÍ NA SVÉM

Psychologové zpochybňují kresby takzvaných Šedých lidí

Wall Street Journal, 9. února 1985

CARL SAGAN: „NE, NEJSME SAMI.“

Prominentní vědec potvrzuje svou víru v mimozemšťany

Říká: „Pravděpodobnost existence inteligentního života je nesmírně velká.“

Phoenix: Sun, 14. března 1997

POBLÍŽ PRESCOTTU SPATŘENO OBŘÍ UFO DESÍTKY SVĚDKŮ POPISUJÍ „BUMERANGOVITÝ“ PŘEDMĚT

Lukeova základna leteckých sil zavalena telefonáty

Phoenix: Sun, 20. března 1997

„PHOENIXSKÁ SVĚTLA“ ZŮSTÁVAJÍ NEVYSVĚTLENA

Fotograﬁe nebyly zfalšovány, tvrdí odborníci

Vyšetřovatelé leteckých sil mlčí

Paulden (Arizona): Weekly, 9. dubna 1997

HROMADNÁ OTRAVA JÍDLEM NEVYSVĚTLENA

ZPRÁVY O „ČERVENÉ TRÁVĚ“ ZAVRŽENY JAKO PODVOD

Derry (Maine): Daily News, 15. května 2000

V JEFFERSONOVĚ TRAKTU ZNOVU HLÁŠENA ZÁHADNÁ SVĚTLA

Starosta obce Kineo: „Nevím, co jsou zač, ale stále se vracejí.“

SSDD

Stalo se z toho jejich motto, a Jonesy si zaboha nedokázal vzpomenout, kdo to začal říkat jako první. Odplata je pěkná děvka, s tím přišel on. To mi poser kozy a řada dalších, ještě barvitějších vulgarit pocházela od Bobra. Henry je zase naučil říkat Jak co pošleš, tak to dostaneš – přesně jeden z těch zenbuddhistických žvástů, ve kterých si už jako kluk liboval. Ale SSDD; jak to bylo se SSDD? Komu se v hlavě vylíhlo tohle?

Vlastně je to fuk. Podstatné je, že když byli čtyři, věřili jen první půlce, když jich bylo pět, věřili tomu celému, a od té doby, co zase zůstali jen čtyři, věří samotné druhé půlce. A jakmile zůstali jen čtyři, život najednou zešedl. Začali si mnohem častěji říkat, jaká je to pojebanice – což byl další z Bobrových oblíbených výrazů. Cítili to, jen netušili, čím to je. Cítili, že s nimi něco není v pořádku – nebo přinejmenším, že jsou v něčem jiní –, jen netušili co. Cítili, že je něco spoutalo, jen netušili jak. A to všechno už dávno před těmi světly na obloze. Dávno před McCarthym a Becky Shuovou.

Někdy se člověku daří, na co sáhne. Ale někdy přijde období SSDD a nezůstane mu nic než temnota. Jenže jak s tím má potom žít?

1988: Dokonce i na Bobra padne někdy splín

Tvrdit, že v Bobrově manželství všechno tak docela neklapalo, by bylo totéž jako říkat, že start raketoplánu Challenger tak docela nevyšel. Joe „Bobr“ Claredon a Laurie Sue Kanopenskyová to spolu vydrželi osm měsíců, ale pak řach, moje láska mizí v dáli a teď mi sakra někdo pomozte se z těch sraček vyhrabat.

Bobo je v podstatě veselá kopa, to by vám potvrdil kterýkoli z jeho dnešních kámošů, jenže na něj přišly zlé časy. Se svými dávnými přáteli (těmi, které pokládá za svoje opravdové přátele) se vídá jen jeden týden v listopadu, kdy se každoročně scházejí; a loni žil ještě s Laurie Sue. Jejich vztah už sice držel jen na vlásku, ale pořád ještě držel. Teď tráví spoustu času – až moc času, jak si sám uvědomuje v barech staré přístavní čtvrti Portlandu, v hospodě Pod Světlíkem, v baru U Námořníka a v hospodě Na Free Street. Moc pije, kouří spoustu marjánky a ráno by se pak v koupelně radši ani nedíval do zrcadla. Zarudlé oči uhýbají před vlastním obrazem a Bobrovi letí hlavou: Měl bych s tím přestat. Kristovy banány, za chvíli na tom budu stejně jako Pete.

Přestat s pitím, přestat chodit do hospody, jasně, bezva nápad, a večer je zase zpátky, polibte mi drdol, a jak se tady všichni máte. Tenhle čtvrtek vyrazil na Free Street, a co byste neřekli: v ruce pivo, v kapse jointa a z juke-boxu se line nějaká stará instrumentálka, trochu připomíná The Ventures. Nemůže si vzpomenout, jak se tahle pecka jmenuje, hitparádám kralovala v době, kdy on ještě o muzice nic nevěděl. Ale zná ji; od rozvodu často poslouchá jedno portlandské oldies rádio. Staré hity člověka ukonejší. Ty dnešní kapely... Laurie Sue jich znala spoustu a měla je ráda, ale Bobrovi nikdy neseděly.

Hospoda je skoro prázdná, asi šest chlapů sedí u baru a dalších šest hraje vzadu kulečník. Bobr se třemi kámoši sedí v jednom z boxů, popíjejí točeného millerse a snímají balíček zamaštěných karet, aby viděli, kdo platí další rundu. Jak se sakra ta instrumentálka s těmi bublavými kytarami jmenuje? „Out of Limits“? „Telstar“? Ne, v „Telstar“ přece hraje syntezátor, a tady žádný synťák není. A není to nakonec fuk? Ostatní se baví o Jacksonu Brownovi, který měl včera večer koncert v centru města a fakt zaválel, přinejmenším podle George Pelsena, který u toho byl.

„A nebyl sám, kdo včera večer zaválel,“ prohlásí George a věnuje jim významný pohled. Pak zvedne předsunutou bradu a všem ukáže červenou skvrnu na krku. „Víte, co to je?“

„Cucﬂek?“ tipne si trochu nesměle Kent Astor.

„Ne asi,“ přikývne George. „Motal jsem se po vystoupení ještě s několika klukama vzadu kolem šaten, že třeba Jackson vyleze a podepíše se mi. Nebo aspoň David Lindley. To je taky borec.“

Kent a Sean Robideau souhlasí, že Lindley borec fakt je – ne sice vyloženě kytarovej bůh (Mark Knopﬂer z Dire Straits je kytarovej bůh; a Angus Young z AC/DC; a – pochopitelně – Clapton), ale i tak je dost dobrej. Umí parádně improvizovat; jo a taky má fantastický dredy. Až po ramena.

Bobr se do hovoru nezapojuje. Najednou má chuť odsud vypadnout, pryč z téhle zatuchlé, nanicovaté hospody, nalokat se čerstvého vzduchu. Dobře ví, co se jim George chystá naservírovat, a taky ví, že je to celé lež.

Nejmenovala se Chantay, vůbec netušíš, jak se jmenovala, proletěla kolem tebe, jako bys byl vzduch, co jinýho bys taky byl pro holku jako ona, jen další tuctovej dělnickej hipísák v dalším tuctovým dělnickým městě, a pak se zbytkem kapely nastoupila do autobusu a navždycky zmizela z tvýho života. Z tvýho ubohýho nezajímavýho života. Chantays se jmenuje ta skupina, co právě hraje z juke-boxu, žádný Marketts nebo Bar-Kays, ale Chantays, je to „Pipeline“ od Chantays, a to, co máš na krku, není cucﬂek, je to sedřená kůže po holení.

Tohle mu proběhne hlavou a pak zaslechne pláč. Ne tady v hospodě, ale uvnitř v hlavě. Dávno utišený pláč. Proniká mu přímo do mozku, zařezává se do něj jako střep, tak kurvadrát, udělejte s ním někdo něco, ať už konečně přestane bulet!

To já ho utišil, pomyslí si Bobr. Já. Já jsem ho utišil.

Vzal jsem ho do náruče a zpíval jsem mu.

George Pelsen mezitím vypráví, jak se dveře od šaten konečně otevřely, ale nevyšel z nich Jackson Browne, dokonce ani David Lindley; vyšla trojice mladičkých sboristek, jedna se jmenovala Randi, druhá Susi a třetí Chantay. Úžasný kočičky, vysoký a nádherně udělaný.

„Týý vole,“ zachraptí Sean a zakoulí očima. Je to oplácaný mladík menšího vzrůstu, jehož sexuální dobrodružství se omezují na občasné exkurze do Bostonu, kde očumuje striptérky v klubu Sexy Lady nebo spoře oděné servírky v restauraci Hooters. „Tý vole, božská Chantay.“ A opakovaným pohybem ruky naznačí ve vzduchu onanování. Bobra napadne, že jestli v ničem jiném, tak minimálně v tomhle vypadá Sean jako profík.

„Tak jsem se s nima dal do řeči... hlavně s ní, s Chantay, a zeptal jsem se jí, jestli by se nechtěla mrknout, jak to tady v Portlandu v noci žije. A tak jsme...“

Bobo vytáhne z kapsy párátko, zasune si ho mezi rty a okolní dění ztlumí na minimum. Najednou po ničem jiném než po tomhle párátku netouží. Ani po pivu, které před ním stojí na stole, ani po jointu v kapse, a už vůbec ne po prázdném žvanění George Pelsena o tom, jak si to on a mytická Chantay rozdávali na zadní sedačce jeho pick-upu, díkybohu za to fáro, ať se v něm George, s kým chce, válí, nikdy se na bok nepřevalí.

Povídali, že mu hráli, pomyslí si Bobr a najednou ho přepadne příšerná depka, naposledy mu bylo takhle, když si Laurie Sue sbalila kufry a odstěhovala se zpátky k matce. Tohle se mu vůbec, ale vůbec nepodobá a on by se najednou ze všeho nejradši zvedl a vypadl odsud, naplnil si plíce chladným, mořskou solí prosyceným vzduchem a našel někde telefon. Jo, přesně to by rád udělal a pak by zavolal Jonesymu nebo Henrymu – to je fuk, kterému, vyšlo by to nastejno – a zeptal by se Nazdar, chlape, jak se vede a Jonesy nebo Henry by odpověděl: Vždyť víš, Bobo, SSDD. Žádnej kravál, žádný hraní.

Zvedne se od stolu.

„Co je?“ obrátí se k němu George. Chodili spolu na dvouletou nástavbu ve Westbrooku a tehdy mu George připadal jako docela fajn kluk, jenže nástavbu už mají pěkných pár opileckých večerů za sebou. „Kam jdeš?“

„Potřebuju se vyvenčit,“ odpoví Bobr a přehodí si párátko z jednoho koutku do druhého.

„Tak to bys měl pohnout kostrou, právě se dostávám k tomu nejlepšímu,“ prohlásí George a Bobrovi bleskne hlavou: vykrojený kalhotky. Panečku, dneska je ta tajemná ozvěna stejně silná jako zamlada – snad je to tím tlakem nebo čím.

George trochu ztiší hlas a pokračuje: „Když jsem se jí dostal pod sukni –“

„Jasně, měla vykrojený kalhotky,“ podotkne Bobr. Neunikne mu, jak se George zatváří překvapeně – skoro šokovaně –, ale nevěnuje tomu pozornost. „Tuhle část bych si vážně nerad nechal ujít.“

S tím je opustí, zamíří k pánským toaletám, odkud se nese pach moči a dezinfekce, projde kolem nich, pak i kolem dámských, kolem dveří s nápisem KANCELÁŘ a vyklouzne do postranní uličky. Nebe nad hlavou je bílé a vypadá to na déšť, ale ten vzduch! Zhluboka se nadechne a znovu se zamyslí. Žádnej kravál, žádný hraní. Nepatrně se usměje.

Asi deset minut se jen tak prochází, přežvykuje párátka a pročišťuje si hlavu. V jednu chvíli mimoděk vyhodí z kapsy jointa. A pak z telefonního automatu v Joeových kuřáckých potřebách na Monument Square zavolá Henrymu. Čeká, že se mu ozve záznamník – Henry ještě studuje –, ale Henry je doma a po druhém zazvonění zvedne sluchátko.

„Jak se vede, chlape?“ zeptá se Bobr.

„Vždyť víš,“ odpoví Henry. „Stejný sračky, další den.

A co ty, Bobo?“

Bobr zavře oči. Na okamžik je všechno zase v pořádku; přinejmenším natolik v pořádku, jak to jen na tomhle pojebaným světě jde.

„Přesně jako ty, kámo,“ odpoví. „Přesně jako ty.“

1993: Pete pomáhá dámě v nesnázích

Pete sedí za stolem vedle výstavní místnosti ﬁrmy Macdonald Motors v Bridgtonu a pohrává si v prstech s řetízkem od klíčů. Přívěsek tvoří čtyři smaltovaná modrá písmena: NASA.

Sny stárnou rychleji než snílci – to je nezvratná pravda, se kterou se Pete už řadu let učí žít. Jenže ty poslední často umírají překvapivě těžko, zuby nehty se drží života a tichými, ztrápenými hlásky piští vzadu v mozku. Je to už dávno, co Pete naposledy spal v pokoji oblepeném plakáty Apolla a raket Saturn, kosmonautů a záběrů z pobytu ve volném vesmíru (který zasvěcenci znají pod zkratkou EVA), návratových modulů se štíty začazenými a spečenými nesmírným žárem při opětovném vstupu do atmosféry, lunárních modulů a Voyagerů – a mezi tím vším fotograﬁe zářivého disku nad mezistátní dálnicí č. 80, kde v odstavném pruhu stojí lidé se zacloněnýma očima a titulek pod fotograﬁí hlásá: PŮVOD TOHOTO PŘEDMĚTU VYFOTOGRAFOVANÉHO ROKU 1971 POBLÍŽ ARVADY VE STÁTĚ COLORADO SE DODNES NEPODAŘILO OBJASNIT. JDE O NEFALŠOVANÉ UFO.

Je to už dávno.

Přesto letos strávil celý týden dovolené ve Washingtonu, kde chodil každý den do Národního muzea letectví a kosmonautiky a prakticky od rána do večera se s užaslým úsměvem na rtech potuloval mezi exponáty. Nejvíc času věnoval prohlídce měsíčních hornin, nad kterými si v duchu říkal: Tyhle kameny pocházejí z míst, kde je nebe věčně černé a kde vládne nekonečné ticho. Neil Armstrong s Buzzem Aldrinem nasbírali dvacet kilogramů cizího světa a já ho tu mám teď před sebou.

Ale teď už zase sedí za svým stolem, nudný den bez jediného prodaného auta (když venku prší, nikdo auta kupovat nechce, a v Petově části světa mrholí už od časného rána), pohrává si s přívěskem na klíčích a pokukuje po hodinách. Odpoledne se čas vždycky hrozně vleče, ubíhá tím pomaleji, čím víc se blíží pátá hodina. V pět přijde chvíle na první pivo. Před pátou rozhodně ne, nikdy. Když pijete přes den, abyste se pořád hlídali, kolik už jste toho vlastně vypili, jako nějací alkoholici. Ale když vydržíte čekat... jen tak si pohrávat s přívěskem na klíčích a čekat...

Stejně jako na to první pivo se Pete těší na listopad. Ten dubnový výlet do Washingtonu byl fajn a měsíční kameny ho vážně dostaly (dostávají ho ještě dneska, kdykoli si na ně vzpomene), jenže tam byl sám. A to už mu tolik fajn nepřišlo. V listopadu, až si vybere druhý týden dovolené, bude s Henrym, Jonesym a Bobrem. Pak si povolí pití i přes den! Když jste hluboko v lesích, s přáteli na lovu, není na pití přes den nic špatného. Je to dokonce určitá tradice. Je to –

Vtom se otevřou dveře a vejde pohledná brunetka. Asi metr pětasedmdesát (a Pete je zbožňuje vysoké), něco kolem třicítky. Rozhlédne se po vystavených modelech (nejlepší je patrně ten nový tmavě ﬁalový thunderbird, ačkoli ani explorer by nebyl k zahození), ale na první pohled je znát, že nepřišla nakupovat. Pak si všimne Peta a zamíří k němu.

Pete vstane, pustí přívěsek NASA na psací podložku a vyjde jí naproti ke dveřím kanceláře. Stačil už nasadit svůj nejprofesionálnější úsměv – dvě stě kilowattů, zlato, ani o chlup míň – a napřahuje ruku. Žena ji stiskne chladně a pevně, ale nedokáže zakrýt, že je rozrušená, zmatená.

„Nejspíš mi řeknete, že to nepřipadá v úvahu,“ pronese místo pozdravu.

„Ale, ale, takhle s prodavačem aut nikdy nezačínejte,“ prohlásí Pete. „Pro nás není nic nemožné. Pete Moore.“

„Těší mě,“ odpoví, ale už neřekne, že ona se jmenuje Trish. „Mám schůzku ve Fryeburgu, musím tam být přesně za...“ Pohlédne na hodiny, které Pete pozoruje celé to uloudané odpoledne. „... přesně za pětačtyřicet minut. Jde o klienta, který chce koupit dům, a já si myslím, že jsem pro něj našla přesně to pravé, v sázce je dost velká provize a...“ Do očí se jí nahrnou slzy a ona musí polknout, aby nebylo znát, jak se jí stahuje hrdlo. „... a já jsem ztratila klíčky! Nemůžu se dostat do auta!“

Otevře kabelku a začne se v ní přehrabovat.

„Ale mám s sebou techničák... a další doklady... je na nich spousta čísel, a tak mě napadlo, jestli byste... jestli byste mi třeba nedokázal udělat nové, abych mohla jet dál. Ten prodej pro mě hrozně moc znamená, pane...“ Už si nevzpomíná. Ale jeho se to nijak nedotkne. Moore je stejně běžné příjmení jako Smith nebo Jones. Navíc je tak rozrušená. Ztráta klíčků od auta dokáže s člověkem pěkně zamávat. Už to viděl tisíckrát.

„Moore. Ale klidně mi říkejte Pete.“

„Můžete mi pomoct, pane Moore? Nebo někdo z vašeho servisního oddělení?“

Jistě, vzadu je starý Johnny Damon a ten by jí určitě rád vyhověl, jenže schůzku ve Fryeburgu by stejně nestihla.

„Nové klíčky vám samozřejmě obstarat můžeme, ale obvykle to trvá minimálně den, většinou spíš dva,“ odpoví.

Ona na něj pohlédne těma sametově hnědýma očima, které se zalévají slzami, a roztrpčeně zakleje. „Sakra! Tak to je v háji!“

Peta nečekaně napadne, že vypadá trochu jako jedna holka, kterou kdysi znal. I když ne moc dobře, vlastně ji všichni znali jen od vidění, ale i to stačilo, aby jí zachránili život. Josie Rinkenhauerová se jmenovala.

„Já to věděla!“ Už se ani nesnaží zakrýt, jak má stažené hrdlo. „Zatracená práce, já to věděla!“ Odvrátí se od něj a vážně se dá do pláče.

Pete vykročí za ní a zlehka ji vezme za rameno. „Počkejte, Trish. Počkejte.“

To mu ujelo, nemůže ji přece oslovovat jménem, když se mu nepředstavila, ale ona je naštěstí tak rozrušená, že si toho nevšimne, takže je všechno v pořádku.

„Odkud jste přijela?“ zeptá se Pete. „Z Bridgtonu asi nejste, že ne?“

„Ne,“ odpoví. „Sídlíme ve Westbrooku. Dennisonova realitní kancelář. Ta s tím majákem ve znaku, víte?“

Pete přikývne, jako kdyby mu to něco říkalo.

„Přijela jsem odtud. Tady jsem se zastavila jen v lékárně pro aspirin, protože před důležitými schůzkami mě vždycky rozbolí hlava... to je ten stres... a už mě to zase bere, je to jako rány kladivem...“

Pete soucitně přikývne. O bolestech hlavy ví svoje. V jeho případě za nimi sice nestojí ani tak stres, jako spíš pivo, ale i tak je zná moc dobře.

„Měla jsem chvíli čas, tak jsem zaskočila vedle lékárny na kafe... kvůli kofeinu, víte, kofein na bolest hlavy taky zabírá...“

Pete znovu přikývne. Na cvokaře sice studoval Henry, ale jak mu Pete už nejednou vysvětloval, když chce člověk něco úspěšně prodávat, musí toho o fungování lidského mozku vědět taky spoustu. Teď s potěšením sleduje, že se jeho nová přítelkyně začíná pomalu uklidňovat. To je prima. Dostal totiž nápad, jak by jí mohl pomoct. Probouzí se v něm touha po tom vnitřním cvaknutí. Dělá mu dobře, když to tam uvnitř zacvakne. Nejde o nic velkého, žádný majlant by mu to nevyneslo, jen mu to prostě dělá dobře.

„A taky jsem si zašla přes ulici k Rennymu. Koupila jsem si šátek... kvůli tomu dešti, chápete...“ Dotkne se vlasů. „Pak jsem se vrátila k autu... a ty pitomý klíčky byly pryč! Tak jsem se postupně vrátila k Rennymu, do kavárny i do lékárny, ale nejsou nikde! A teď prošvihnu tu schůzku!“ Do hlasu se jí vrací tíseň. Očima znovu zabloudí k hodinám. Pro něj se čas vleče; pro ni letí jako splašený. To je holt ten rozdíl mezi lidmi, pomyslí si Pete. Přinejmenším jeden z rozdílů.

„Nebojte se,“ snaží se ji uklidnit. „Dobře mě poslouchejte. Zajdeme ještě jednou do lékárny, společně, a pořádně to tam prohledáme.“

„Nejsou tam! Dívala jsem se do všech uliček, na regál, odkud jsem si brala ten aspirin, ptala jsem se té slečny u pultu –“

„Ničemu neuškodí, když se přesvědčíme ještě jednou,“ zarazí ji Pete. Nasměruje ji ke dveřím a dlaní jí zlehka zatlačí do kříže, aby ji přiměl k chůzi. Líbí se mu vůně jejího parfému a ještě víc se mu líbí její vlasy, jsou vážně nádherné. A když vypadají takhle pěkně za deště, jak by asi vypadaly na sluníčku?

„Ale můj klient –“

„Pořád máme čtyřicet minut,“ přeruší ji. „Teď po sezoně už jsou silnice prázdné, takže ve Fryeburgu můžete být za dvacet. Když ty klíčky do deseti minut nenajdeme, tak vás tam hodím sám.“

Nedůvěřivě na něj pohlédne.

On se obrátí k vedlejší kanceláři. „Dicku!“ zavolá. „Hej, Dickouši!“

Dick Macdonald zvedne hlavu od haldy účtů.

„Dosvědč prosím tě tadyhle dámě, že kdyby na to přišlo, nemusí se bát vlézt se mnou do auta.“

„Jistě, s ním se vám nic nestane, mladá paní,“ přisvědčí Dick. „Není to sexuální maniak ani pirát silnic. Jen do vás bude hučet, ať koupíte nový fáro.“

„To u mě asi nepochodíte,“ řekne ona Petovi a nepatrně se usměje. „Ale šanci vám dám.“

„Když tak mi ber telefon, jo, Dicku?“ poprosí Pete.

„To bude fakt fuška. V tomhle počasí aby člověk odháněl zákazníky holí.“

Pete s brunetkou – Trish – vyjdou ven, přejdou vedlejší ulici a po nějakých patnácti metrech dorazí na hlavní. Bridgtonská lékárna je hned druhá budova po levé straně. Mrholení zhoustlo; už se dá skoro mluvit o dešti. Trish si přes hlavu přehodí nový šátek a pohlédne na Peta, který vyrazil prostovlasý. „Celý promoknete.“

„Já jsem ze severu,“ uklidní ji. „Trocha deště mě nerozhodí.“

„Vážně si myslíte, že je najdete?“

Pete pokrčí rameny. „Možná. Na hledání věcí jsem odborník. Už odmala.“

„Vy víte něco, co já ne?“ zajímá se ona.

Žádnej kravál, žádný hraní, napadne ho. Vím asi tolik, dámo.

„Kdepak,“ odpoví. „Zatím ne.“

Vejdou do lékárny a nade dveřmi se rozcinká zvonek. Dívka za pultem zvedne hlavu od časopisu. V půl čtvrté deštivého pozdně zářijového odpoledne je lékárna prázdná. Jsou tu jen oni tři a pan Diller za pultem s léky na předpis.

„Ahoj, Pete,“ pozdraví lékárnice.

„Čau, Cathy, jak se vede?“

„Vždyť víš sám – hrozně se to vleče.“ Pak se obrátí k brunetce. „Je mi líto, mladá paní, dívala jsem se ještě jednou, ale nenašla jsem je.“

„To nevadí,“ odpoví Trish s chabým úsměvem. „Tenhle gentleman se nabídl, že mě na tu schůzku doveze.“

„Jo, Pete je v pohodě,“ prohlásí Cathy, „i když s tím gentlemanem bych to radši nepřeháněla.“

„Měla by sis dávat pozor na jazyk, kočičko,“ usadí ji s úsměvem Pete. „Nebo začnu chodit ke konkurenci do Naples.“ Potom mrkne nahoru na hodiny. Teď už i pro něj uhání čas mnohem rychleji. Bezva, příjemná změna.

Obrátí se zpátky k Trish. „Tak nejdřív jste přišla sem.

Pro aspirin.“

„Přesně tak. Vzala jsem si lahvičku Anacinu. Pak jsem měla ještě chvíli čas, tak jsem –“

„Já vím, zaskočila na kafe vedle k Christie a nakonec přes ulici k Rennymu.“

„Ano.“

„Nezapila jste doufám ten aspirin horkým kafem?“

„Ne, mám v autě láhev vody.“ Ukáže oknem ven na zeleného Forda Tauruse. „Takže jsem nejdřív zašla tam. Ale na sedadlo už jsem se dívala taky, pane? Pete. I do zapalování.“ Netrpělivě se na něj podívá, jako by říkala: Je mi jasné, co si myslíš: potrhlá husa.

„Ještě jednu otázku,“ pokračuje Pete. „Když vám ty klíčky najdu, zajdete se mnou na večeři? Počkal bych na vás u Západních doků. Je to na cestě mezi –“

„Já vím, kde jsou Západní doky,“ opáčí ona. Navzdory svým nesnázím se tváří pobaveně. Cathy za pultem už se ani nesnaží předstírat, že si čte časopis. Tohle je mnohem lepší než celá červená knihovna. „Ale kde berete jistotu, že nejsem třeba vdaná?“

„Nemáte snubní prstýnek,“ odpoví okamžitě Pete, přestože se jí zatím vůbec nepodíval na ruce – přinejmenším ne nějak podrobněji. „Kromě toho jsem mluvil jen o smažených škeblích, zelném salátu a jahodovém dortu, ne o celoživotních závazcích.“

Trish se podívá na hodiny. „Pete... pane Moore... bohužel momentálně vůbec nemám náladu na ﬂirtování. Když budete tak laskavý a svezete mě, ráda s vámi na tu večeři zajdu. Ale –“

„To mi úplně stačí,“ zarazí ji. „Ale myslím, že pojedete vlastním autem, takže na vás počkám až tam. Hodí se vám půl šesté?“

„Klidně, hodí, ale –“

„V pořádku.“ Pete je šťastný. Což je fajn; být šťastný je fajn. V posledních letech se mu tenhle pocit většinu času obloukem vyhýbal, sám netuší proč. Je to těmi dlouhými pijáckými večery po hospodách podél třistadvojky mezi Bridgtonem a North Conwayem? Možná, ale není za tím něco víc? Možná je, ale teď nemá čas nad tím hloubat. Ta dáma potřebuje stihnout schůzku. Když ji stihne a prodá ten dům, kdo ví, co všechno by to Petovi mohlo vynést? A i kdyby mu to nic nevyneslo, stejně jí dokáže pomoct. Cítí to.

„Teď se budu chovat trošku divně, ale nedělejte si starosti, ano? Je to jen takový trik, jako když si položíte prst pod nos, abyste zadržela kýchnutí, nebo když si poklepete na čelo, abyste si vzpomněla na něčí jméno. Chápete?“

„Jistě, aspoň myslím,“ odpoví zmateně Trish.

Pete zavře oči, zvedne si před obličej volně sevřenou pěst a vystrčí ukazováček. Začne jím pomalu kývat sem a tam. Trish se ohlédne na Cathy za pultem. Ta jen pokrčí rameny, jako by říkala: Kdo ví?

„Pane Moore?“ Je slyšet, že je z toho nesvá. „Pane Moore, možná bych spíš měla –“

Pete otevře oči, zhluboka se nadechne a spustí ruku.

Obrátí hlavu ke dveřím.

„Dobře,“ pronese. „Vešla jste?“ Pomalu otáčí hlavou, jako by ji sledoval přicházet. „Zamířila jste přímo k pultu...“ Pete na něj upře zrak. „Nejspíš jste se zeptala: ,Ve kterém regálu najdu aspirin?‘ Něco takového.“

„Ano, chtěla jsem –“

„Ale taky jste si tu něco koupila.“ Vidí to na polici se sladkostmi, jasně žlutou skvrnu, která trochu připomíná otisk dlaně. „Snickers?“

„Twix.“ Vykulí na něj hnědé oči. „Jak to víte?“

„Vzala jste si Twix a pak jste si došla pro aspirin...“ Pete pohlédne do uličky mezi regály. „Nakonec jste zaplatila a odešla... pojďme na minutku ven. Měj se, Cathy.“

Cathy jen přikývne, oněmělá úžasem.

Pete vyjde ze dveří, vůbec nevnímá zacinkání zvonku, nevnímá déšť, ve který se mezitím proměnilo mrholení. Žlutá ho vede po chodníku, ale pomalu začíná blednout. Déšť ji smývá. Přesto ji pořád vidí a má z toho radost. Má radost i z toho vnitřního cvaknutí. Bezva. Tak zase jednou nit. Už hodně dlouho ji neviděl takhle jasně.

„Zpátky k autu,“ zamumlá si víceméně jen sám pro sebe.

„Zpátky pro vodu, abyste měla čím zapít ten aspirin...“

Zvolna dojde po chodníku až k fordce. Trish se mu drží v patách, v očích je jí vidět rostoucí znepokojení. Skoro strach.

„Otevřela jste dveře. Držela jste kabelku... klíčky... aspirin... Twix... s tím vším jste žonglovala z ruky do ruky... a právě tehdy...“

Skloní se, ponoří celou dlaň do vody, která proudí žlabem podél okraje vozovky, a cosi vyloví. S gestem varietního kouzelníka otevře dlaň. Ve světle pošmourného dne se zalesknou stříbrné klíčky.

„... jste je upustila.“

Trish se v první chvíli neodvažuje po nich natáhnout. Jen na něj zírá, jako kdyby jí právě předvedl opravdové kouzlo (nebo spíš černou magii).

„No tak,“ vyzve ji a úsměv mu trochu povadne. „Vemte si je. Zas takové čáry to přece nebyly. Z větší části prostá dedukce. Tyhle věci mi jdou. Až se

jednou ztratíte, měla byste mě mít s sebou v autě. Dokážu se vymotat úplně ze všeho.“

Trish si vezme klíčky. Rychle se po nich natáhne a dává si pozor, aby se při tom nedotkla jeho prstů. Pete rázem ví, že s ním na večeři nepůjde. Na tohle nepotřebuje žádný zvláštní dar – stačí se jí podívat do očí, ze kterých vyzařuje spíš hrůza než vděk.

„Díky... mockrát děkuju,“ vypraví ze sebe Trish. Najednou si dává bedlivý pozor, jak jsou daleko od sebe, a zjevně si ho nehodlá pustit příliš k tělu.

„Za málo. Hlavně nezapomeňte: v půl šesté u Západních doků. Nejlepší smažené škeble široko daleko.“ Nevzdává se naděje. Občas se musíte držet i nadějí, kterým v duchu sami nevěříte. A přestože už se necítí tak šťastný jako před chvílí, něco v něm přece jen zůstalo; viděl nit, a to mu vždycky zlepší náladu. Je to jen prostinký trik, ale člověka potěší, že o něj ještě nepřišel.

„V půl šesté,“ zopakuje Trish, ale když nasedá do auta, ohlédne se na něj jako na psa, který by ji mohl ošklivě pokousat, kdyby se utrhl z vodítka. Je vážně šťastná, že do Fryeburgu pojede sama. Ani na tohle Pete nepotřebuje umět číst myšlenky.

Stojí v dešti a sleduje, jak Trish couvá ze šikmého parkovacího místa, a když se rozjede pryč, zamává jí, jak už spokojení prodavači aut za odjíždějícími vozidly mávají. Ona na oplátku jen nepatrně pohne prsty, a když Pete navečer dorazí k Západním dokům (pro všechny případy už ve čtvrt na šest, dochvilnost nade vše), ona tam samozřejmě není a není tam ani o hodinu později. Pete se přesto nějakou dobu zdrží, sedí u baru, popíjí pivo a sleduje provoz na třistadvojce. Asi v pět čtyřicet má pocit, že zahlédl, jak se bez zpomalení přehnala kolem, v dešti, ze kterého už je teď pořádný liják – zelená fordka s matnou žlutou svatozáří, která se však v šedivém podvečeru okamžitě vytratí.

Stejný sračky, další den, pomyslí si, ale všechna radost už je pryč, na její místo se vrátil smutek a Pete má pocit, že si ho snad i zaslouží, je to odplata za jistou ne tak docela zapomenutou zradu. Zapálí si cigaretu – jako kluk si často hrál na to, že kouří, ale dneska už nic předstírat nemusí – a objedná si další pivo.

Milt mu ho donese, ale neodpustí si poznámku: „Měl bys to taky něčím zajíst, Pete.“

A tak si Pete poručí talíř smažených škeblí s tatarkou, a než vypije další dvě piva, dokonce jich pár i sní. Pak se zvedne, aby se přesunul do jiné putyky, kde ho nebudou znát tak dobře, ale ještě předtím zkusí zavolat Jonesymu do Massachusetts. Jenže Jonesy s Carlou si dneska večer výjimečně vyrazili ven, takže mu telefon zvedne slečna, co jim hlídá děti, a zeptá se, jestli má něco vzkázat.

Pete už málem odmítne, ale pak ho něco napadne. „Jen mu řekněte, že volal Pete. Řekněte mu, že vzkazuju: SSDD.“

„S... S... D... D.“ Dívka si to pro jistotu zapíše. „Bude vědět, co –“

„Jistě,“ přisvědčí Pete, „určitě bude vědět.“

O půlnoci sedí opilý v nějakém novohampshirském lokálu, Pod Lípou, nebo možná Pod Pípou, a vykládá nějaké mladé žábě, která je stejně namol jako on, jak kdysi fakticky věřil, že jednou bude prvním člověkem na Marsu, a přestože ta holka pořád přikyvuje a opakuje jo-jo-jo, Pete má dojem, že stejně myslí jenom na to, jak by do sebe před zavíračkou ráda kopla ještě jednoho panáka kávové brandy. A nijak mu to nevadí. Je to tak v pořádku. Zítra se sice probudí s kocovinou, ale i tak půjde do práce a možná prodá nějaké auto, a možná taky ne, ale život tak jako tak poběží dál. Možná prodá toho ﬁalového thunderbirda, pa, miláčku, ať jsou na tebe hodní. Kdysi bylo všechno jinak, ale ty časy už jsou nenávratně pryč. A člověk se s tím nějak srovná; pro chlapa jako on stejně platí jediná zásada: SSDD. No a co? Člověk vyroste, dospěje a musí si holt zvyknout, že život pro něj přichystal mnohem míň, než v kolik doufal; že automat na sny na sobě má velkou ceduli s nápisem MIMO PROVOZ.

V listopadu pojede s kamarády na lov, takže se přece jen má na co těšit... na tohle a možná i na to, jak ho tahle opilá žába s rozmazanou rtěnkou venku v jeho autě pěkně postaru vykouří. Kdyby chtěl víc, jen by si koledoval o srdcebol.

Sny jsou pro děti.

1998: Henry léčí gaučaře

V pokoji je šero. Když Henry čeká pacienta, má tu vždycky šero. Málokterý z pacientů si toho všimne, což Henryho fascinuje. Vysvětluje si to tím, že mají obyčejně tak ponuré myšlenky, že okolní šero ani nedokážou vnímat. Nejčastěji k němu chodí neurotici (Je jich jako hub po dešti, řekl jednou Jonesymu, když spolu byli, ha ha, po dešti na houbách) a Henry dospěl k závěru – vědecky zcela nepodloženému –, že problémy jeho pacientů fungují jako jakýsi polarizační štít, který je odděluje od zbytku světa. S tím, jak se prohlubuje neuróza, prohlubuje se zároveň i vnitřní temnota. Většinou ke svým pacientům cítí určitou odtažitou náklonnost. Někdy mu je jich líto. Jen pár z nich v něm probouzí netrpělivost. K nim patří i Barry Newman.

Když pacienti přijdou do Henryho ordinace poprvé, ocitnou se před volbou, kterou sami obyčejně vůbec nepostřehnou. Spatří před sebou příjemný (i když trochu tmavý) pokoj s krbem po levé straně. V krbu plápolá klasické nehasnoucí poleno, ocel maskovaná jako březové dřevo umně zakrývající čtyři plynové hořáky. Vedle krbu stojí ušák, ve kterém vždycky sedí Henry, pod prvotřídní reprodukcí Van Goghových Slunečnic. (Henry občas přesvědčuje kolegy, že každý psychiatr by měl mít v ordinaci alespoň jednoho Van Gogha.) Na opačné straně pokoje stojí klubovka a gauč. Henry je vždycky zvědavý, kam se jeho nový pacient posadí. Z bohatých zkušeností ví, že co si pacient vybere poprvé, u toho většinou vydrží i při dalších sezeních. Dala by se o tom napsat studie. Určitě dala, jenže by nejdřív potřeboval formulovat nějaké závěry. Navíc zjišťuje, že o studie a články v odborných časopisech i o sjezdy a semináře má poslední dobou čím dál menší zájem. Dřív pro něj znamenaly hodně, ale spousta věcí se změnila. Míň spí, míň jí a taky se míň směje. Temnota vstoupila i do jeho vlastního života – přes ten polarizační ﬁltr – a Henry zjišťuje, že mu to vlastně ani moc nevadí.

Prostě jen žije v šeru.

Barry Newman byl od začátku gaučař, ale v jeho případě si Henry ani na okamžik nenamlouval, že by to mohlo mít něco společného s jeho duševním stavem. Gauč je pro Barryho prostě pohodlnější, i když mu Henry po těch společně strávených padesáti minutách často musí podávat ruku, aby se Barry vydrápal na nohy. Barry Newman měří metr sedmdesát a váží sto devadesát kilo. Není divu, že má slabost pro gauče.

Sezení s Barrym Newmanem se obyčejně omezují na dlouhé, jednotvárné výčty gastronomických dobrodružství uplynulého týdne. Ne že by byl Barry nějak zvlášť velký gurmán, to vůbec ne, spíš naopak. Barry zhltne prakticky všechno, co zabloudí na jeho oběžnou dráhu. Je to živá drtička potravin. Navíc má, přinejmenším v tomhle směru, absolutní paměť. Barry Newman a jídlo, to je totéž jako Henryho starý kamarád Pete a zeměpis.

Henry už se ani nesnaží tahat ho od jednotlivých stromů a ukazovat mu les. Zčásti proto, že Barry dobromyslně, ale nesmlouvavě odmítá bavit se o čemkoli, co nesouvisí s jídlem; zčásti proto, že je Henrymu nesympatický, vždycky byl a vždycky bude. Barryho rodiče jsou po smrti. Táta zemřel, když bylo Barrymu šestnáct, máma, když mu bylo dvaadvacet. Zanechali po sobě slušný majetek, ale Barry se ho až do třiceti nesmí dotknout. A ve třiceti ho dostane pouze pod podmínkou, že bude pokračovat v terapii. Jinak zůstane majetek ve správě úřadů, dokud nebude Barrymu padesát.

Henry pochybuje, že se Barry té padesátky dočká.

Krevní tlak (jak se Henrymu jednou pochlubil) má sto devadesát na sto čtyřicet.

Celkovou hladinu cholesterolu má na dvě stě devadesáti; je to lipidový zlatý důl.

Jsem chodící mrtvice, jsem chodící infarkt, svěřil se Henrymu a řekl to cynicky veselým tónem člověka, který se nebojí pohlédnout tvrdé, chladné pravdě do očí, protože je v duchu nezvratně přesvědčený, že jeho podobný konec potkat nemůže, jeho ne, kdepak, jeho ne.

„Na oběd jsem se stavil v Burger Kingovi a dal jsem si dvojitý extra-menu,“ vypráví právě teď. „Vážně ho zbožňuju, protože ten sejra tam úplně teče.“ Masité rty – překvapivě malé rty na tak mohutného člověka; připomínají hubu kapra – se sevřou a trochu se zachvějí, jako by se na jazyku právě rozplýval ten fantastický rozteklý sýr. „Taky jsem si dal šejk a cestou domů jsem do sebe hodil ještě dvě mallomarsky. Pak jsem si chvíli dáchnul, a hned jak jsem vstal, šoupnul jsem do mikrovlnky balíček mražených vaﬂí. ,Vaﬂe značky Eggo posílí vám ego!‘“ vykřikne a rozesměje se. Je to smích člověka, kterému právě vytanula na mysli příjemná vzpomínka – pohled na západ slunce, dotek pevných ženských ňader přes tenkou hedvábnou košilku (ne že by Barry, aspoň podle Henryho odhadu, někdy něco takového zažil) nebo akumulované teplo plážového písku.

„Většina lidí si dělá vaﬂe v toustovači,“ pokračuje Barry, „ale podle mě jsou potom moc křehký. Z mikrovlnky jsou pěkně horký, a přitom měkký. Horký... a měkký.“ Olízne si kapří rtíky. „Měl jsem trochu výčitky, že jsem spořádal celej balíček.“

Tuhle poslední větu prohodí jen jakoby mimochodem, jako by si vzpomněl, proč tady u Henryho vlastně sedí. Podobnými drobnostmi ho oblaží tak čtyřikrát pětkrát za sezení... a pak honem zpátky k jídlu.

Zatím dospěl k úternímu večeru. Protože je pátek, zbývá ještě slušná řádka jídel a svačinek. Henry ho přestane vnímat. Barry je dnes jeho poslední pacient. Až uzavře svoji kalorickou inventuru, vrátí se Henry domů, aby si sbalil. Zítra ráno vstává v šest a někdy mezi sedmou a osmou přijede Jonesy. Zaparkuje před domem, oba si naskládají věci do starého scoutu, který už Henry využívá jen na tyhle společné podzimní výlety, a kolem půl deváté vyrazí na sever. Cestou vyzvednou v Bridgtonu Peta a pak i Bobra, který pořád žije kousek za Derry. Odpoledne dorazí do Zastrčenky v Jeﬀersonově traktu, večer si dají v obýváku partičku karet a budou poslouchat, jak v okapech hučí vítr. V kuchyni se budou v koutě opírat jejich pušky a na věšáku u zadních dveří budou viset lovecké lístky.

Bude se starými přáteli a v jejich společnosti vždycky pookřeje. Na celý týden se ten polarizační ﬁltr možná trochu nadzvedne. Budou vzpomínat na staré časy, řehtat se Bobrovým sprosťárnám, a když se někomu vážně podaří skolit jelena, bude to příjemný bonus navíc. Pohromadě je jim pořád ještě dobře. Pohromadě se jim pořád ještě daří porážet čas.

V pozadí pokračuje monotónní drmolení Barryho Newmana. Vepřová žebírka, bramborová kaše, vařený kukuřičný klas zalitý máslem, čokoládový dort Pepperidge Farm, pohár pepsicoly se čtyřmi kopečky zmrzliny Chunky Monkey, smažená vejce, vařená vejce, ztracená vejce...

Henry ve správných okamžicích přikyvuje a všechno to slyší, i když neposlouchá. Starý psychiatrický trik.

I Henry a jeho přátelé mají samozřejmě problémy. Bobr má smůlu na ženské, Pete se dal na pití (podle Henryho z něj za pár let bude notorik), Jonesy s Carlou se jen o fous vyhnuli rozvodu a Henry se právě potýká s depresí, která ho odpuzuje i láká zároveň.

Ano, všichni mají problémy. Ale pohromadě je jim pořád ještě dobře, pořád ještě se dokážou s chutí zasmát a zítra večer budou zase spolu. Letos na celých osm dní. To je fajn.

„Vím, že jsem to neměl dělat, ale časně ráno na mě vždycky přijde to příšerný nutkání. Asi za to může nízká hladina cukru v krvi, jo, podle mě to bude tím. No prostě jsem snědl zbytek toho dortu, co byl v lednici, pak jsem nasedl do auta a zajel si do Dunkin’ Donuts na jablkový koláč a čtyři –“

Henry si v duchu dál maluje tu každoroční loveckou výpravu, když vtom najednou otevře pusu a bez rozmyslu skočí Barrymu do řeči.

„Víš, co mě napadlo, Barry? Jestli to tvoje nutkání k jídlu náhodou nepramení z výčitek, že jsi zabil vlastní mámu. Co říkáš?“

Proud slov se zarazí. Henry zvedne hlavu a vidí, že na něj Barry Newman třeští oči tak, že jsou zřetelně vidět i mezi těmi vrstvami tuku. A přestože si uvědomuje, že by toho měl nechat – na tohle jako psychiatr nemá právo, nemá to nic společného s terapií –, on toho nechat nechce. Zčásti za to asi můžou myšlenky na staré kamarády, ale především ho provokuje ten šokovaný výraz v Barryho tváři, celý ten sinalý obličej. Ze všeho nejvíc jde Henrymu na nervy Barryho samolibost. Jeho vnitřní přesvědčení, že nemá nejmenší důvod měnit svoje sebedestruktivní chování, natož pátrat po jeho kořenech.

„Myslíš si přece, že jsi ji zabil, nebo ne?“ zeptá se Henry.

Mluví nenuceně, skoro vesele.

„Já – já rozhodně – nesnesu, aby –“

„Volala a volala, stěžovala si, že ji píchá na prsou. Jenže to říkala v jednom kuse, viď? Každý druhý týden. Někdy se zdálo, že každý druhý den. Ječela na tebe dolů do přízemí: ,Barry, zavolej doktoru Withersovi. Barry, zavolej sanitku. Barry, zavolej na pohotovost‘“

Nikdy spolu o Barryho rodičích nemluvili. Dobromyslný tlouštík to prostě nepřipustil. Někdy o nich začal, ale než jste se nadáli, už zase vyprávěl o pečeném jehněti nebo pečeném kuřeti nebo pečené kachně s pomerančovou omáčkou. Zpátky k inventuře. Tím pádem Henry o Barryho rodičích nic neví, rozhodně neví o dni, kdy Barryho máma zemřela, kdy spadla z postele, pomočila koberec, volala a volala, sto padesát kilo živé váhy, odporný pytel rosolu, volala a volala. Nic o tom vědět nemůže, protože mu o tom nikdo neřekl, a přece o tom ví. Barry byl tehdy mnohem hubenější. Relativně štíhlý devadesátikilový mladík.

Tohle je Henryho verze nitě. Takhle ji vidí on. Už ji nespatřil dobrých pět let (leda občas ve snech), myslel si, že už to celé skončilo, a teď je to tu zas.

„Seděl jsi před televizí a poslouchal, jak ječí,“ pokračuje.

„Seděl jsi tam, koukal na talkshow Ricki Lakeové a jedl – co? – tvarohový koláč Sary Lee? Vaničku zmrzliny? Nevím. Ale nechal jsi ji ječet.“

„Přestaň!“

„Nechal jsi ji ječet – a proč taky ne, viď? Byla přece hypochondr a bezdůvodně ječela celý život. Měla smůlu, ale tak to chodí. A ty to dobře víš, Barry, nejsi žádný hlupák. Tak to prostě chodí. A protože rád jíš, vymyslel sis pro sebe roli v takovém vlastním malém dramatu. Jako něco od Tennesseeho Williamse. Jenže já ti něco řeknu, Barry. Ono tě to opravdu zabije. Ty tomu uvnitř sice nevěříš, ale je to tak. Srdce ti už teď bije, jako když oběť předčasného pohřbu buší na víko rakve. Jak asi bude vypadat po dalších čtyřiceti padesáti kilech?“

„Drž –“

„Až sebou jednou sekneš, Barry, bude to jako pád Babylonské věže. Každý, kdo uvidí, jak se kácíš k zemi, o tom bude vyprávět ještě léta. Kamaráde, to bude rána, že budou padat talíře z polic –“

„Přestaň!“ Barry se mezitím na gauči posadil, tentokrát ani nepotřeboval Henryho dopomoc, v celém obličeji je bledý jako smrt až na dvě červené růžičky rozkvetlé na tvářích.

„– kafe se bude vylévat z hrnků a ty se pochčiješ stejně jako ona –“

„PŘESTAŇ!“ zaječí Barry Newman. „PŘESTAŇ, TY HAJZLE!“

Jenže Henry nemůže. Prostě nemůže. Vidí nit, a když vidíte nit, nemůžete jí jen tak poručit, aby zmizela.

„– leda by ses z toho svého zamořeného snu probral. Víš, Barry –“

Ale Barry to vědět nechce, nechce vědět vůbec nic. Vyběhne ze dveří, široké půlky se mu jen třesou, a je pryč.

Henry chvíli sedí na místě, nehýbe se, poslouchá vzdalující se hřmění bizoního stáda vtěsnaného do osoby Barryho Newmana.

Čekárna je prázdná; Henry nemá sekretářku, a když teď Barry oddusal, je týden u konce. Což je jedině dobře. Tohle vážně nezvládl. Přejde ke gauči a natáhne se na něj.

„Doktore,“ pronese do prázdna, „právě jsem něco příšerně posral.

Co přesně, Henry?

Řekl jsem pacientovi pravdu.

Ale když známe pravdu, tak nás to přece osvobodí, Henry, nebo ne?

Ne,“ odpoví sám sobě s pohledem upřeným do stropu.

„Ani trochu.

Zavři oči, Henry. Dobře, doktore.“

Zavře oči. Pokoj vystřídá tma a to je dobře. Tma je jeho nový přítel. Zítra uvidí svoje ostatní přátele (přinejmenším tři z nich) a zase se jednou bude těšit ze světla. Ale teď... teď...

„Doktore? Ano, Henry?

Tohle je ukázkovej případ SSDD.

A co to znamená, Henry? Co to znamená pro tebe? Všechno,“ odpoví se zavřenýma očima a pak dodá: „Nic.“

Ale to je lež. Rozhodně ne první, kterou na tomhle místě řekl.

Leží na gauči, oči zavřené a ruce složené na prsou, a za chvíli usne.

Nazítří večer dorazí všichni čtyři do Zastrčenky a užijí si báječných osm dní. Jenže báječné lovecké výpravy se pomalu chýlí ke konci, zbývá jich už jen pár. Ale to zatím nikdo z nich samozřejmě netuší. Opravdová temnota čeká ještě pár let v budoucnosti, ale blíží se.

Temnota se blíží.

2001: Jonesy má pohovor se studentem

Dny, které změní náš život, nikdy nepoznáme předem. A možná je to tak lepší. Jonesy netuší, že dnes nadešel takový den pro něj. Stojí v kabinetu ve druhém patře univerzity Johna Jaye, dívá se z okna na nepatrný výřez Bostonu a přemýšlí o tom, jak hrozně se T. S. Eliot spletl, když nazval duben nejkrutějším měsícem jen proto, že se tehdy jeden potulný truhlář z Nazaretu údajně nechal ukřižovat za podněcování k rebelii. Každý Bostoňan ví, že nejkrutějším měsícem je březen, který vás navnadí několika dny falešné naděje a pak na vás škodolibě kydne nové plískanice. Dnešek je přesně takový nedůvěryhodný den, kdy to vypadá, že už se možná vážně blíží jaro, a Jonesy zvažuje, že až za chvíli vyřídí tu nepříjemnost, mohl by vyrazit na procházku. Zatím samozřejmě netuší, jak se může i takhle hezký den zvrtnout, ani ve snu by ho nenapadlo, že večer bude ležet celý rozmlácený v nemocnici a bojovat o holý život.

Stejný sračky, další den, napadne ho, ale tentokrát ho čekají sračky, jaké ještě nezažil.

Vtom zazvoní telefon a Jonesy hned zvedne sluchátko. Doufá, že je to mladý Defuniak, který se chce omluvit, že na jedenáctou nedorazí. Zvětřil, že něco visí ve vzduchu, napadne Jonesyho. A nijak by ho to nepřekvapilo. Koneckonců, obyčejně žádá student o setkání s učitelem, ne naopak. Když takový kluk dostane zprávu, že se má tehdy a tehdy dostavit k někomu do kabinetu... no, nemusí být žádný Einstein, aby si domyslel, o co půjde.

„Prosím, Jones,“ ohlásí se do sluchátka.

„Nazdar, Jonesy, tak co, jak jde život?“

Ten hlas by poznal kdekoli. „Henry! Nazdar! Ale jo, život jde dobře!“

Ve skutečnosti mu život až tak růžový nepřipadá – obzvlášť teď, když mu má za čtvrt hodiny zaklepat na dveře Defuniak, ale všechno je relativní, že? Ve srovnání s tím, jak na tom bude za dvanáct hodin, napojený na všechny ty pípající přístroje, jednu operaci za sebou a tři další před sebou, je Jonesy momentálně pořád ještě jako v bavlnce.

„Tak to rád slyším.“

Možná Jonesy zaslechl v Henryho hlase určité napětí, ale spíš prostě jen něco vycítil.

„Henry? Děje se něco?“

Ticho. Jonesy už se chce zeptat znovu, když vtom Henry konečně odpoví.

„Včera zemřel jeden můj pacient. Náhodou jsem v novinách zahlédl nekrolog. Jmenoval se Barry Newman.“ Na chvíli se odmlčí. „Byl to gaučař.“

Jonesy netuší, co to znamená, ale je mu jasné, že se jeho starý kamarád trápí.

„Sebevražda?“

„Infarkt. V devětadvaceti. Vykopal si hrob vidličkou a lžící.“

„To je mi líto.“

„Už skoro tři roky ke mně nechodil. Vyděsil jsem ho. Viděl jsem... jednu z těch věcí. Víš, o čem mluvím, ne?“

Jonesy asi ví. „Viděl jsi nit?“

Henry si povzdechne. Ale nezní to jako lítost. Spíš jako úleva. „Jo. Zničehonic jsem to na něj vybalil. Vyletěl ode mě, jako kdybych mu zapálil koudel pod prdelí.“

„To ještě neznamená, že můžeš za jeho infarkt.“

„Možná ne. Ale zkus poručit výčitkám.“ Odmlka. Pak s náznakem pobavení: „Nejmenuje se tak náhodou jedna písnička Jima Croce? A co ty, Jonesy? Ty jsi v pořádku?“

„Já? Jasně. Proč se ptáš?“

„Nevím,“ odpoví Henry. „Já jen... myslím na tebe od chvíle, co jsem otevřel noviny a mezi nekrology uviděl Barryho fotku. Dávej na sebe pozor, jo?“

Jonesy ucítí mírné zamrazení v kostech (z nichž mnohé budou brzy zlámané). „Při čem mám na sebe dávat pozor?“

„Nevím,“ odpoví Henry. „Možná při ničem. Ale...“

„Je to zase nit?“ Jonesymu se zachvěje hlas. Otočí se v křesle a vyhlédne oknem do zrádně slunného jarního dopoledne. Hlavou mu bleskne, jestli ten Defuniak náhodou není nějak mentálně narušený, jestli u sebe náhodou nebude mít pistoli (bouchačku, jak se říká v šestákových detektivkách, které Jonesy ve volných chvílích čte) a jestli to Henry nějak nevytušil.

„Já nevím. Možná je to jen nějaká pomatená reakce na tu Barryho fotku mezi nebožtíky. Ale radši na sebe teď pár dní dávej pozor, jasno?“

„Hm... jasno. Proč by ne.“

„To jsem rád.“

„A jak se máš ty?“

„Dobře.“

Ale Jonesymu vůbec nepřipadá, že by se měl Henry dobře. Zrovna k tomu chce něco podotknout, když se mu za zády ozve odkašlání a on si uvědomí, že asi dorazil Defuniak.

„Tak to je fajn,“ řekne a otočí křeslo zpátky do místnosti. Jo, host na jedenáctou stojí ve dveřích a nevypadá ani trochu nebezpečně: obyčejný mladík zachumlaný do dlouhého vlněného kabátu, ve kterém mu dneska musí být docela horko; zdá se pohublý a podvyživený, v jednom uchu má náušnici a na hlavě punkerský sestřih, který mu trčí nad ustaranýma očima. „Promiň, Henry, mám tu domluvenou schůzku. Zavolám ti zpátky –“

„To nemusíš. Není to třeba.“

„Vážně?“

„Vážně. Ale chtěl jsem ještě něco. Máš ještě chviličku?“

„Samozřejmě.“ Zvedne ukazovák a Defuniak přikývne. Ale dál stojí ve dveřích, dokud Jonesy neukáže na jedinou židli v nevelkém kabinetu, která zrovna není zarovnaná knihami. Defuniak k ní zdráhavě zamíří. Jonesy pokračuje do telefonu: „Povídej.“

„Napadlo mě, že bychom se mohli zajet podívat do Derry. Jenom na otočku, sami dva. Navštívit našeho starého známého.“

„Myslíš...?“ Ale není tu sám, a tak to jméno, tu dětinsky znějící přezdívku, nechce říct nahlas.

Ani nemusí; Henry ho řekne za něj. Kdysi byli čtyři, pak jich nakrátko bylo pět a pak zůstali zase čtyři. Ale ten pátý je nikdy úplně neopustil. Henry vysloví jeho jméno, jméno kluka, který jako zázrakem zůstal klukem dodnes. O něj má Henry taky obavy, dokonce mnohem konkrétnější a snáze popsatelné než o Jonesyho. Ne že by něco věděl najisto, vysvětlí Jonesymu, jen má prostě pocit, že by jejich starý kamarád uvítal návštěvu.

„Mluvil jsi s jeho mámou?“ zeptá se Jonesy.

„Říkal jsem si, jestli by nebylo lepší... víš, se tam prostě najednou vynořit. Co říká tvůj kalendář na tenhle víkend? Nebo na ten příští?“

Jonesy se nepotřebuje dívat. Víkend začíná pozítří. V sobotu odpoledne by měla být ta fakultní slezina, ale z té se snadno vyvlékne.

„Tenhle víkend mám oba dny volno,“ prohlásí. „Tak co kdybych dorazil v sobotu? V deset?“

„To by šlo.“ Henry je hned mnohem uvolněnější, mnohem víc sám sebou. Jonesy si trochu oddychne. „Tak platí?“

„Jestli myslíš, že bychom se na...“ Jonesy zaváhá, „... na Douglase měli zajet podívat, tak bychom nejspíš měli. Už jsme tam dlouho nebyli.“

„Á, už tam někoho máš, co?“

„M-hm.“

„Tak fajn. V sobotu v deset tě budu čekat. A co kdybychom jeli scoutem? Trochu ho provětrali. Co ty na to?“

„To bude paráda.“

Henry se zasměje. „Co Carla, ještě ti chystá obědy?“

„To víš.“ Jonesy pohlédne na svůj kufřík.

„A copak máš dneska dobrého? Sendvič s tuňákem?“

„S vaječným salátem.“

„Mmm-hmm. Tak dobře, já se loučím. SSDD, že jo?“

„SSDD,“ přisvědčí Jonesy. Pravé jméno jejich starého přítele před studentem sice vyslovit nemůže, ale SSDD nevadí. „Tak v s–“

„A dávej na sebe pozor. Myslím to vážně.“ Nedá se přeslechnout, kolik naléhavosti Henry do těch slov vložil, a jde z toho i trochu strach. Ale než stačí Jonesy odpovědět (a pořádně ani neví, co by řekl, když vedle v rohu sedí Defuniak, sleduje ho a poslouchá), Henry ukončí spojení.

Jonesy chvíli zamyšleně hledí na sluchátko a pak zavěsí. Obrátí stránku na stolním kalendáři, u soboty přeškrtne Večírek u děkana Jacobsona a vepíše tam Omluvit se – s Henrym do Derry navštívit D. Jenže tenhle plán nedodrží. V sobotu nebude mít na Derry a na staré přátele ani pomyšlení.

Jonesy se zhluboka nadechne, pomalu vydechne a obrátí se ke svému problémovému návštěvníkovi.

Mladík se na židli nervózně ošije. Asi tuší, proč si ho sem dneska pozvali.

„Tak, pane Defuniaku,“ začne Jonesy. „Ve vašem výkazu vidím, že jste z Maine.“

„Ehm, jo. Z Pittsﬁeldu. Já –“

„Taky tu stojí, že jste u nás na stipendiu a že si zatím vedete dobře.“

Neunikne mu, že mladík je ve skutečnosti víc než jen nervózní. Má skoro na krajíčku. Zatracená práce. Ani pro Jonesyho to není zrovna jednoduché. Ještě nikdy nemusel nikoho obvinit z opisování – na druhou stranu ví, že to určitě nebude naposledy. Jen doufá, že k tomu nebude docházet moc často. Protože to vážně není jednoduché. Naopak, pěkná pojebanice, jak by řekl Bobo.

„Pane Defuniaku – Davide –, víte, co se stane se stipendiem, když studenta, kterému bylo propůjčeno, přistihneme při podvádění? Řekněme při opisování semestrální písemky?“

Mladík sebou trhne, jako kdyby mu nějaký šprýmař schovaný pod židlí pustil do hubené zadnice elektrický výboj. Rty se mu třesou a po neoholené chlapecké tváři – no potěš, to snad ne – se kutálí první slza.

„Já vám to povím,“ pokračuje Jonesy. „Takové stipendium se vypaří. Ano, slyšíte dobře. Pšá, a rozplyne se ve vzduchu.“

„Já... já...“

Na stole před Jonesym leží desky. Otevře je a vytáhne z nich semestrální písemku z evropských dějin, překombinovanou zatrhávací příšernost, na jakých katedra ve své nesmírné tuposti trvá. Tahle má pod horním okrajem černými tahy verzatilky („Dbejte, ať jsou vaše značky jasné a zřetelné, pokud potřebujete gumovat, pečlivě vygumujte všechno.“) napsáno jméno DAVID DEFUNIAK.

„Prošel jsem si vaše příspěvky z přednášek, Davide; taky jsem si znovu přečetl vaše pojednání o feudalismu ve středověké Francii; dokonce jsem se díval do záznamů z předchozích semestrů. Nemůžu říct, že bych byl kdovíjak nadšený, ale odvádíte slušnou práci. A vím, že prostě jen plníte požadavky – můj obor není vaše priorita, viďte?“

Defuniak mlčky zavrtí hlavou. Na tvářích se mu v paprscích toho nedůvěryhodného březnového slunce lesknou slzy. Na stole leží balíček papírových kapesníků. Jonesy ho mladíkovi hodí a ten ho i v tom rozrušení bez obtíží chytne. Dobré reﬂexy. V devatenácti vám ještě všechny obvody šlapou, jak mají, všechny spoje pracují hladce a spolehlivě.

Počkejte za pár let, pane Defuniaku, pomyslí si. Mně je teprve třicet sedm a už se mi některé dráty uvolňují.

„Možná si zasloužíte druhou šanci,“ prohlásí Jonesy. Pomalu a důkladně začne mačkat Defuniakovu semestrální písemku, která je podezřele dokonalá (jedna plus), do kuličky.

„Co kdybychom řekli, že jste byl v den písemky nemocný a vůbec jste ji nepsal?“

„Ano, byl jsem nemocný,“ přisvědčí David Defuniak dychtivě. „Mám dojem, že jsem měl chřipku.“

„V tom případě bych vám měl místo zatrhávacího testu, kterému se podrobili vaši kolegové, zadat domácí esej. Pokud o něj stojíte. Abyste si tu zameškanou písemku nahradil. Stojíte o něj?“

„Jistě,“ přikývne mladík. Několika zmuchlanými papírovými kapesníky si zběsile otírá oči. Aspoň že si odpustil ty laciné amatérské kecy o tom, jak to Jonesy nemůže dokázat, absolutně nic nemůže dokázat, on si bude stěžovat, podá protest u studentské rady, bla bla bla bla bla. Místo toho brečí, což sice není moc příjemné sledovat, ale možná je to dobré znamení – v devatenácti je to ještě kluk, a přitom tolik z jeho vrstevníků už dávno ztratilo svědomí. Defuniak se víceméně přiznal, což naznačuje, že by v něm pořád ještě mohl dřímat opravdový chlap, který jen čeká, až se dostane na povrch. „Jistě, hrozně rád ho napíšu.“

„A je vám doufám jasné, že pokud by se něco takového mělo opakovat –“

„Nebude,“ přeruší ho mladík vášnivě. „Nikdy už se to opakovat nebude, pane profesore Jonesi.“

Přestože je Jonesy jen docent, nenamáhá se mladíka opravovat. Jednou totiž pan profesor Jones bude. Nic jiného mu prakticky nezbývá; mají s manželkou plný dům dětí, a jestli mu v budoucnu aspoň párkrát nezvednou plat, čekají ho hodně tuhé boje. Pár už jich má koneckonců za sebou.

„To doufám,“ přikývne. „Odevzdáte mi tři tisíce slov na téma krátkodobých důsledků normanského záboru, Davide, je to jasné? Poznámky pod čarou nejsou třeba, ale dejte tam nějaké citace. Nemusí to být přehnaně formální, jen v závěru chci nějaké přesvědčivé shrnutí. Příští pondělí to budu mít na stole. Je to jasné?“

„Ano. Ano, pane profesore.“

„Tak co tu ještě stojíte? Koukejte se do toho pustit.“ Pak ukáže na Defuniakovu chatrnou obuv. „A až vás budou příště kamarádi tahat na pivo, tak si ho pro jednou odpusťte a radši si kupte nové tenisky. Nerad bych, abyste znovu chytil chřipku.“

Defuniak dojde ke dveřím, ale ještě se otočí. Rád by už byl odsud, aby si to profesor Jones náhodou ještě nerozmyslel, ale přece jen je to devatenáctiletý kluk. Je zvědavý. „Jak jste to věděl? Vždyť jste tam tehdy ani nebyl. Při testu na nás dohlížel nějaký student z postgraduálního.“

„Prostě jsem to věděl, to vám musí stačit,“ odpoví Jonesy trochu příkře. „Už běžte, mladý muži. A napište dobrou práci. Nenechte se připravit o stipendium. Já jsem taky z Maine – z Derry – a v Pittsﬁeldu to znám. Je lepší odtud pocházet, než se tam vracet.“

„To máte naprostou pravdu,“ přisvědčí Defuniak zaníceně. „Děkuju vám. Hrozně vám děkuju, že jste mi ještě dal šanci.“

„Nezapomeňte za sebou zavřít.“

Defuniak – který peníze na nové tenisky neutratí za pivo, ale za kytici s přáním brzkého uzdravení pro Jonesyho – vyjde ven a poslušně za sebou zavře. Jonesy se obrátí a znovu se zahledí z okna. Slunečný den je sice nedůvěryhodný, ale přesto lákavý. A protože to s Defuniakem šlo nakonec mnohem líp, než očekával, napadne ho, že by si měl toho sluníčka užít dřív, než se zase přihrnou březnové mraky – a možná i sníh. Původně se chtěl naobědvat v kabinetu, ale teď dostane jiný nápad. Je to jednoznačně nejhorší nápad jeho života, jenže to Jonesy pochopitelně netuší. Napadne ho, že vezme kufřík, vyzvedne si dnešní vydání bostonského Phoenixu a vyrazí si za řeku do Cambridge. Sedne si tam na lavičku a sní si sendvič s vaječným salátem pěkně na sluníčku.

Vstane, aby uklidil Defuniakovu složku do pořadače označeného D-F. Jak jste to věděl? zajímal se ten mladík a Jonesymu bleskne hlavou, že to vůbec není špatná otázka. Naopak, je to otázka přímo znamenitá. Odpověď zní takhle: věděl to, protože... prostě někdy ví. Ano, a to je celé, jiná odpověď neexistuje. I kdybyste ho natáhli na skřipec, neřekl by vám nic víc, než že to poznal hned první přednášku po písemce, že to měl David Defuniak vyloženě napsané na čele – ohromný, zářivý, provinile červený blikající neon: OPISOVAL OPISOVAL OPISOVAL.

Ale buďte v klidu – v žádném případě neumí číst myšlenky. Nikdy to neuměl. Nikdy, nikdy, absolutně nikdy to neuměl. Čas od času mu něco samo od sebe probleskne hlavou, to jo – takhle se třeba dozvěděl, že má jeho žena problémy s prášky, a úplně stejně nejspíš dneska vytušil, že má Henry deprese (Prdlajs, ty vejtaho, prostě jsi mu to poznal na hlase), ale teď už ho to potkává jen zřídka. Poslední opravdu divná věc byla ta záležitost s Josií Rinkenhauerovou. Kdysi v sobě možná něco měli a možná je to provázelo ještě nějakou dobu v dospělosti, ale teď už je to pryč. Nebo skoro pryč.

Skoro.

Zakroužkuje ve stolním kalendáři slova do Derry, pak popadne kufřík. V tom okamžiku mu hlavou probleskne nová myšlenka, náhlá a nesmyslná, ale nesmírně silná: Dávej si pozor na pana Šedého.

S rukou na klice se zarazí. To byl přece jeho vlastní hlas.

Ano, určitě to byl jeho hlas.

„Cože?“ zeptá se prázdné místnosti. Nic.

Jonesy vyjde z kabinetu, zavře dveře a vyzkouší, jestli jsou zamčené.

V rohu vývěsní tabule na dveřích je přišpendlená prázdná bílá kartička. Jonesy ji vezme a otočí. Na druhé straně stojí vytištěný vzkaz: VRÁTÍM SE V JEDNU – DO TÉ DOBY MĚ HLEDEJTE V PROPADLIŠTI DĚJIN. Připíchne vzkaz na tabuli a vůbec ho nenapadne, že by se v jednu taky vrátit nemusel. Nakonec uplynou skoro dva měsíce, než znovu vstoupí dovnitř a najde stolní kalendář dosud otočený na den svatého Patrika.

Dávej na sebe pozor, kladl mu na srdce Henry, ale Jonesy už to pustil z hlavy. Myslí na březnové slunce. Myslí na svůj sendvič. Myslí na to, že na druhé straně řeky určitě potká nějaká děvčata – sukně jsou krátké a březnový vítr rozpustilý. Myslí na všechno možné, jen ne na to, že by na sebe měl dávat pozor. Ani na to, že by si měl dávat pozor na pana Šedého.

To je chyba. Přesně taková věc totiž může navždycky změnit váš život.

ČÁST 1

RAKOVINA

To chvění drží mě v klidu. Tohle já vím.

Co odpadá, je vždycky. A stojí opodál.

Probouzím se zvolna, a když procitnu, tak spím.

Jedině chůzí učím se, kam správně jít mám.

– Theodore Roethke –

Kapitola první

McCARTHY

1

Když se ten chlap vynořil z lesa, Jonesy ho málem zastřelil. Co znamená málem? Pár milimetrů na spoušti garandky, možná jen jediný. Později, v okamžicích opojné jasnozřivosti, která někdy přichází na vyděšenou mysl, litoval, že nevystřelil dřív, než zahlédl tu oranžovou čepici s oranžovou bezpečnostní vestou. Kdyby McCarthyho zabil, nikomu by to neublížilo a mohlo to pomoct. Kdyby McCarthyho zabil, mohlo je to všechny zachránit.

2

Pete s Henrym odjeli do Gosselinova koloniálu, nejbližšího obchodu, nakoupit zásobu chleba, konzerv a piva – prostě toho nejzákladnějšího. Měli sice dost jídla i pití ještě na dva dny, ale v rádiu hlásili, že by mohla přijít vánice. Henry už složil jednu pěkně rostlou laň, takže měl pro letošek splněno, a pokud jde o Peta, ten se mnohem víc než o lov staral o to, aby nezůstali na suchu – pro Peta Moora znamenal lov povyražení, pivo náboženství. Bobr se toulal někde po lese, ale v okruhu pěti kilometrů se zatím neozvalo prásknutí pušky, z čehož Jonesy usuzoval, že Bobo, stejně jako on sám, dosud číhá.

V koruně starého javoru asi šedesát metrů od chaty byl zbudovaný posed a právě na něm Jonesy čekal, usrkával kafe a četl detektivku od Roberta Parkera. Jakmile zaslechl, že se k němu něco blíží, knihu i termosku odložil. V minulých letech by kafe vzrušením asi rozlil, ale letos ne. Letos dokonce obětoval pár vteřin na to, aby na termosku našrouboval sytě červené víčko.

Všichni čtyři sem první listopadový týden jezdili lovit už šestadvacet let – pokud počítáme i roky, kdy je sem bral Bobrův táta –, a Jonesy se až do letoška posedu ani nedotkl. Což platilo i o všech ostatních; sezení na posedu jim připadalo moc svazující. Přesto si letos zvolil stanoviště právě tady. Ostatní si mysleli, že vědí proč, ale znali jen polovinu pravdy.

V polovině března roku 2001 Jonesyho porazilo auto, na přechodu u Harvardského náměstí v Cambridgi, nedaleko Univerzity Johna Jaye, kde přednášel. Měl frakturu lebky, dvě zlámaná žebra a rozdrcený bok, který mu nahradili jakousi prapodivnou kombinací kovu a teﬂonu. Za volantem inkriminovaného vozu seděl bývalý profesor historie z Bostonské univerzity, který – přinejmenším podle svého právníka – právě procházel počátečními fázemi alzheimera, takže si zasloužil spíš politování než trest. Když se prach usadí, říkal si Jonesy, často ani nemáte koho obvinit. A i když máte, co z toho? Stejně se musíte naučit žít s tím, co vám zbylo, a – jak mu lidé denně kladli na srdce (tedy samozřejmě jen do té doby, než na všechno zapomněli) – utěšovat se tím, že to mohlo být horší.

A opravdu mohlo. Měl tvrdou lebku a rána v ní se zacelila. Nepamatoval si sice vůbec nic z poslední zhruba hodiny před nehodou, ale jinak byl po duševní stránce naprosto v pořádku. Žebra mu srostla do měsíce. Nejhorší to bylo s bokem, ale v říjnu konečně odložil berle a teď už viditelně kulhal jen v závěru dne.

Pete, Henry a Bobo si mysleli, že si posed na stromě namísto vlhkého, studeného lesa zvolil čistě a jen kvůli tomu boku, a bok při rozhodování skutečně sehrál významnou roli, ale nešlo jen o něj. Jonesy jim totiž zatajil, že nějak ztratil chuť střílet na jeleny. Určitě by je to dost udivilo. Aby ne, vždyť to udivovalo i jeho samotného! Ale bylo to tak, objevil v sobě něco, o čem doposud neměl nejmenší tušení. Odhalil to teprve jedenáctého listopadu, když dorazili do chaty a on vzal do ruky svoji garandku. Představa lovu jako takového se mu nijak neprotivila, to ne – jen prostě necítil potřebu se ho účastnit. Toho slunného březnového dne se o něj otřela smrt a Jonesy vůbec netoužil přivolávat ji zpět, i kdyby ji měl sám rozdávat.

3

Trochu ho překvapovalo, že ho pořád ještě baví být s ostatními na chatě – v jistých ohledech dokonce víc než dřív. Třeba ty večerní debaty – o knihách, o politice, o průšvizích z klukovských let, o plánech do budoucna. Všem jim bylo něco přes třicet a cítili se dost mladí na to, aby ještě plánovali, na plné obrátky, a pouto, které je svazovalo, časem nijak nezesláblo.

A nejen večery, i dny byly příjemné – ty hodiny na posedu v koruně stromu, o samotě. Bral si s sebou knížku, walkmana a taky spacák, takže když mu byla zima, zachumlal se do něj až po pás. Po prvním dni přestal poslouchat walkmana, protože zjistil, že hudba lesa se mu líbí víc – hedvábné ševelení větru v borovicích, rezavé krákání vran. Chvíli si četl, popíjel kávu, pak si zase chvíli četl, čas od času se vyškrábal ze spacáku (byl výstražně červený jako brzdová světla) a vymočil se přes okraj plošiny. Jonesy měl velkou rodinu a široký okruh kolegů. Byl to družný člověk a nacházel potěšení ve všech vztazích, které s sebou rodina a kolegové přinášeli (a taky studenti, samozřejmě, nekonečný proud studentů), a uměl je udržovat v rovnováze. Teprve tady venku, tady nahoře si uvědomil, že i ticho pro něj pořád ještě má opravdové a silné kouzlo. Jako by se po dlouhém odloučení setkal s dávným přítelem.

„Vážně chceš sedět tam nahoře?“ zeptal se ho včera ráno Henry. „Kdybys chtěl jít se mnou, klidně pojď. Slibuju, že tu tvoji nohu nebudeme přetěžovat.“

„Jen ho nech, ať si tam klidně zůstane,“ ozval se Pete. „Jemu se tam nahoře líbí. Viď, ty kluku Jonesovic?“

„Docela jo,“ přisvědčil krátce, protože se mu o tom nechtělo mluvit – nechtělo se mu přiznávat, jak moc se mu tam nahoře líbí. S některými věcmi se člověk nerad svěřuje i těm nejbližším přátelům. Ale někdy to ti nejbližší přátelé stejně vytuší.

„A víš ty co?“ pokračoval Bobo. Zvedl tužku a začal ji pomalu okusovat – jeho nejstarší, nejoblíbenější zlozvyk, který se s ním táhl už od první třídy. „Vždycky, když se vracím, jsem docela rád, že tě tam nahoře vidím – jsi taková hlídka ve strážním koši jako v těch knížkách o Hornblowerovi. Jako bys na nás na všechny dával pozor, chápeš?“

„Hahou, země na obzoru,“ zvolal Jonesy a všichni se rozesmáli, ale Jonesy věděl, jak to Bobo myslí. Sám měl podobný dojem. Dává na ně na všechny pozor. V klidu si pro sebe přemýšlí a sleduje, jestli se neblíží nějaká loď nebo žraloci nebo bůhvíco. Vždycky, když se všemi těmi svými krámy na zádech zase slézal, rozbolel ho bok a připadal si na těch dřevěných příčlích přibitých ke kmeni javoru hrozně pomalý a neohrabaný, ale nevadilo mu to. Vlastně mu to přišlo docela v pořádku. Jistě, život se změnil, ale jen blázen by si mohl myslet, že se změnil po všech stránkách k horšímu.

Přesně to si tehdy říkal.

4

Když Jonesy zaslechl zašustění v podrostu a tlumené křupnutí větvičky – zvuky, které si vždycky jednoznačně spojoval s blížícím se jelenem –, vytanulo mu na mysli, co říkával jeho táta: Štěstí se nenechá nikým kočírovat. Lindsay Jones patřil k věčným smolařům a pronesl v životě jen málo věcí, které stály za zapamatování, tohle však byla čestná výjimka a teď se opět dokládala její pravdivost: sotva pár dní poté, co se Jonesy rozhodl, že s lovem jelenů skončí, mu jeden přichází přímo do rány – a zdá se, že pořádný paroháč, možná skoro tak velký jako dospělý člověk.

Že by to skutečně mohl být člověk, Jonesyho v tu chvíli vůbec nenapadlo. Seděl uprostřed divočiny osmdesát kilometrů severně od Rangely a nejbližší lovci byli minimálně dvě hodiny chůze daleko. K nejbližší asfaltce, té, co vás nakonec dovedla ke Gosselinovu koloniálu (PIVO LOSY NÁVNADY ŠIROKÝ VÝBĚR KOŘALEK), to bylo dobře pětadvacet kilometrů.

No co, pomyslel si Jonesy, zatím jsem se k ničemu nezavázal.

Ne, opravdu se k ničemu nezavázal. Napřesrok už by tu nejspíš seděl s nikonem místo s garandkou, jenže teď byl ještě tenhle rok a po ruce měl jen pušku. A darovanému jelenovi se na zuby nehledí.

Našrouboval na termosku s kávou červené víčko a postavil ji stranou. Stáhl si z nohou spacák jako obří prošívanou ponožku (trochu sebou při tom trhl bodnutím ve ztuhlém boku) a popadl pušku. Nepotřeboval do komory zasouvat náboj a ušetřil si díky tomu ono cvaknutí, které jeleny vždycky vyplaší; zvyk je železná košile, takže stačilo odsunout palcem pojistku a puška byla připravená ke střelbě. To udělal až ve chvíli, kdy stál pevně na nohou. Většina někdejšího vzrušení z lovu z něj sice vyprchala, ale malý zbytek přece jen zůstal – zrychlil se mu pulz, což Jonesy jedině uvítal. Od března, kdy ho na ulici porazilo to auto, vítal všechny podobné reakce – jako by v něm teď sídlila dvě různá já, to starší z doby před nehodou a zároveň to pozdější, opatrnější, které se probudilo v massachusettské nemocnici... pokud se tomu zpomalenému, omámenému stavu vědomí dá říkat probuzení. Dodneška občas slýchával ten hlas – netušil čí, ale jeho vlastní rozhodně ne –, jak křičí: Prosím vás, přestaňte, to se nedá vydržet, dejte mi injekci, kde je Marcy, ať přijde Marcy. Domníval se, že to byl hlas smrti – na ulici jí proklouzl mezi prsty, tak přišla do nemocnice, aby ho dorazila, smrt převlečená za muže (nebo možná za ženu, těžko říct) sužovaného bolestí, za někoho, kdo sice říkal Marcy, ale myslel Jonesy.

Časem ho tahle představa opustila – všechny směšné představy, které ho v nemocnici pronásledovaly, postupně odezněly –, ale cosi po ní přece jen zůstalo. Opatrnost. Nevzpomínal si na to, že mu volal Henry a nabádal ho, ať na sebe dává pozor (a Henry mu to nikdy nepřipomněl), ale i tak na sebe Jonesy pozor dávat začal. Byl opatrný. Protože měl pocit, že smrt se možná pořád ještě potuluje kolem a občas na něj i volá.

Ale nemá smysl žít minulostí. On to letmé setkání se smrtí přežil a dneska dopoledne tu zemře maximálně jelen (aspoň doufal, že je to jelen, a ne laň), který zabloudil špatným směrem.

Šustění podrostu a praskání větviček k němu doléhaly od jihozápadu, což znamenalo, že nebude muset střílet kolem kmene javoru – dobré – a že je od zvířete po větru. Ještě lepší. Javor už shodil většinu listí, takže Jonesy měl mezi propletenými větvemi dobrý, takřka dokonalý výhled. Zvedl garandku, usadil si pažbu na rameno a připravil se na odstřel kusu, o kterém se bude ještě dlouho vyprávět.

Jediné, co McCarthymu zachránilo život – přinejmenším dočasně –, bylo Jonesyho vystřízlivění z lovecké náruživosti. Nebýt toho, stal by se obětí úkazu, kterému přítel Jonesyho otce George Kilroy říkal „lovecká fata morgána“. Lovecká fata morgána, tvrdil Kilroy, je druh optického klamu a pravděpodobně druhá nejčastější příčina vážných nehod při lovu. „Tou první je chlast,“ říkal George Kilroy... a stejně jako Jonesyho otec Kilroy o chlastu opravdu něco věděl. „První je totiž vždycky chlast.“

Kilroy vykládal, že oběti lovecké faty morgány bývají bez výjimky nesmírně překvapené, když zjistí, že treﬁly kůl plotu, projíždějící auto, širokou zeď stodoly nebo vlastního loveckého partnera (v mnoha případech jím byl manžel či manželka, sourozenec nebo dítě). „Ale já ho viděl!“ brání se a většinu z nich podle Kilroye neusvědčí ani detektor lži. Skutečně viděli jelena, medvěda, vlka nebo jen obyčejného tetřeva, jak se proplétá vysokou podzimní trávou. Oni ho opravdu viděli.

Podle Kilroyova mínění jde obyčejně o lovce, kteří už se nemůžou dočkat, až se dostanou k výstřelu, až to budou mít za sebou – ať už trefí, nebo netrefí. Tahle netrpělivost je někdy tak silná, že mozek, jen aby už byl tomu napětí konec, přesvědčí oči, že vidí něco, co ještě vidět není. To je lovecká fata morgána. A přestože Jonesy žádnou netrpělivost nepociťoval – když na termosku šrouboval červené víčko, měl prsty dokonale klidné –, později si musel přiznat, že se i on sám pravděpodobně stal obětí tohoto neduhu.

Hleděl do tunelu tvořeného propletenými větvemi a na okamžik v něm naprosto zřetelně uviděl jelena – stejně zřetelně jako viděl všech těch předchozích šestnáct kusů (šest jelenů, deset laní), které za ta léta v okolí Zastrčenky složil. Viděl jeho hnědou hlavu, oko tmavé jako černý klenotnický samet, dokonce i kus paroží.

Pal! zvolala jedna část jeho já – ten Jonesy z doby před březnovou nehodou, celý Jonesy, který se během posledního měsíce ozýval čím dál častěji, protože se pozvolna blížil tomu mytickému stavu, jemuž lidé, které auto nikdy neporazilo, lehkovážně říkají „úplné uzdravení“. Ale zatím nikdy nepromluvil tak hlasitě jako teď. Tohle byl příkaz, bezmála výkřik.

A ukazováček se skutečně sevřel těsněji kolem spouště. Těch posledních pár milimetrů nutných k výstřelu (možná stačil jen jediný) sice už nepřidal, ale sevřel se. Zarazil ho hlas toho druhého Jonesyho, toho, který se probudil v massachusettské nemocnici, omámený, dezorientovaný a plný bolesti, bez veškerých jistot kromě té, že si někdo přeje, ať přestanou, protože se to nedá vydržet – rozhodně ne bez injekce –, a že ten dotyčný shání Marcy.

Ne, ještě ne – počkej, dívej se, přikázal tenhle nový, opatrný Jonesy a on ho poslechl. Ztuhl na místě, opřený o nakročenou zdravou levou nohu, pušku zdviženou, hlaveň pod úhlem pětatřiceti stupňů skloněnou do toho propleteného tunelu světla.

Právě v tu chvíli se z bílého nebe začaly snášet první sněhové vločky a v témže okamžiku spatřil Jonesy pod jelenovou hlavou jasně oranžovou svislou čáru – skoro jako by ji tam nějak přičaroval ten padající sníh. Jonesymu na zlomek vteřiny zcela vysadilo vnímání a přes hlaveň pušky viděl jen jakousi nesourodou změť, jako pomíchané barvy na malířově paletě. Nebyl tam ani jelen ani člověk, dokonce ani les, jen matoucí, neuspořádaná směsice černé, hnědé a oranžové.

Pak se vynořilo ještě víc oranžové, ve tvaru, který konečně dával smysl: byla to čepice, taková ta s postranními klapkami, které si můžete spustit přes uši. Přespolní lovci si je kupovali za čtyřiačtyřicet dolarů v prodejně L. L. Bean’s. Každá čepice měla uvnitř malý štítek s nápisem: VYROBENO V USA ODBOROVĚ ORGANIZOVANÝMI DĚLNÍKY.

Nebo jste si tutéž čepici mohli koupit za sedm babek u Gosselina. Jen s tím rozdílem, že na jejím štítku stálo: VYROBENO V BANGLADÉŠI.

Čepice rázem dala všemu zcela novou, děsivou perspektivu: hnědá, kterou mylně pokládal za hlavu jelena, byla ve skutečnosti předkem vlněného kabátu, černý klenotnický samet jelenova oka se najednou proměnil v obyčejný knoflík a parohy ve větve – větve téhož stromu, v jehož koruně stál. Od toho chlapa to byla pěkná pošetilost (Jonesy se bůhvíproč v duchu vyhnul slovu pitomost), že se do lesa vypravil v hnědém kabátu, ale Jonesy stejně nedokázal pochopit, jak se proboha mohl dopustit omylu s potenciálně tak děsivými následky. Vždyť ten chlap měl oranžovou čepici! A přes onen značně pošetilý hnědý kabát jasně oranžovou bezpečnostní vestu. Ten chlap mohl být v tuhle chvíli už po smrti. Chybělo pár milimetrů. Možná jen jediný.

To uvědomění na něj dolehlo tak mocně, že ho dočista vykoplo z těla. Na jeden děsivý, oslnivý okamžik, na který nadosmrti nezapomene, nebyl ani Jonesy číslo jedna, sebejistý Jonesy z doby před nehodou, ani Jonesy číslo dvě, mnohem opatrnější přeživší, který trávil tolik času v únavném stavu tělesného nepohodlí a duševního zmatku. Na tu kratičkou chvíli byl ještě jiným Jonesym, jakousi neviditelnou bytostí, která hleděla na střelce stojícího na posedu v koruně stromu. Střelec měl nakrátko ostříhané, už trochu prošedivělé vlasy a ztrhaný obličej s vráskami kolem úst a tvářemi ztmavlými řídkým strništěm. Nechybělo mnoho, a střelec skutečně vystřelil. Kolem hlavy mu začal tančit sníh, dosedal mu na nedopnutou hnědou ﬂanelovou košili a on právě málem zastřelil chlapa v oranžové vestě a čepici, jaké by si pravděpodobně vzal i on sám, kdyby se rozhodl nevysedávat tady na stromě, ale vyrazit s Bobrem do lesa. S žuchnutím zapadl zpátky do svého těla, podobně jako zapadnete zpátky do sedačky, když v plné rychlosti najedete na nečekaný hrbol. Zděšeně si uvědomil, že na toho muže pod sebou pořád ještě míří garandkou, jako by se nějaký zatvrzelý aligátor hluboko v jeho mozku odmítal vzdát představy, že ten člověk v hnědém kabátu je kořist. Ba co hůř, nedokázal ani uvolnit prst na spoušti. Na pár hrůzných vteřin měl dokonce pocit, že pořád ještě tiskne, neúprosně ukrajuje ty poslední milimetry, které ho dělí od největší chyby jeho života. Později dospěl k závěru, že přinejmenším tohle byla pouhá iluze, něco jako když koutkem oka zahlédnete, jak vedle vás pomaličku popojíždí cizí auto, a připadá vám, že ve skutečnosti couváte vy sami.

Ne, prostě jen stál jako zkamenělý, ale i to samo o sobě bylo dost zlé, bylo to hotové peklo. Jonesy, ty zbytečně moc přemýšlíš, říkal s oblibou Pete, když Jonesyho přistihl, jak zírá kamsi před sebe a dávno nesleduje, o čem je řeč. Ve skutečnosti to spíš mělo znamenat Jonesy, ty máš moc bujnou fantazii, což byla asi pravda. Rozhodně jí nepříjemně popustil uzdu právě teď, když tu stál v koruně stromu mezi prvními sněhovými vločkami, vlasy mu trčely v rozčepýřených chomáčích, prst měl obtočený kolem spouště garandky – sice už dál netiskl, jak se ještě před okamžikem obával, ale ani sevření neuvolňoval, a ten chlap už byl skoro pod ním, garandka mu dál mířila na oranžovou čepici a jeho život visel na neviditelném vlásku nataženém mezi čepicí a hlavní Jonesyho pušky a ten chlap možná zrovna přemýšlí o tom, jak prodá auto nebo jak podvede manželku nebo jak nejstarší dceři koupí poníka (později dospěl Jonesy k celkem opodstatněnému závěru, že McCarthy na nic podobného nemyslel, ale v tu chvíli tam na stromě, s ukazováčkem ztuhlým na spoušti garandky, to samozřejmě nevěděl), a je na tom úplně stejně jako Jonesy, když stál na obrubníku té ulice v Cambridgi, s kufříkem v ruce a s výtiskem bostonského Phoenixu v podpaží – vůbec netuší, že mu za zády stojí smrt, či snad dokonce Smrt, shrbená postava jako z některého raného ﬁlmu Ingmara Bergmana, která pod hrubými záhyby svého hávu ukrývá vražedný nástroj. Třeba nůžky. Nebo skalpel.

A nejhorší na všem bylo, že ten chlap by nezemřel, každopádně ne hned. Skácel by se na zem a ležel by tam a sténal, stejně jako Jonesy ležel a sténal na ulici. Sice si na to sám nevzpomíná, ale samozřejmě sténal; všichni mu to říkali a on neměl nejmenší důvod tomu nevěřit. Nejspíš ječel, jako by ho na nože brali. A co kdyby ten chlap v hnědém kabátu a oranžové vestě s čepicí začal křičet, ať přijde Marcy? Pochopitelně, že by nezačal – ne doopravdy –, ale Jonesy by se mohl domnívat, že volání po Marcy slyší. Jestli lovecká fata morgána může způsobit, že se díváte na hnědý kabát a vidíte místo něj jelení hlavu, určitě by zvládla i tohle. Slyšet někoho sténat a vědět, že za to můžete vy – proboha, jen to ne. Přesto ukazováček pořád nechtěl povolit sevření. Z ochromení ho probrala teprve nečekaná, i když nijak zvláštní událost: zhruba deset kroků od Jonesyho stromu ten muž v hnědém kabátu upadl. Jonesy zaslechl, jak muž zmoženě, překvapeně zafuněl, a bezděčně stáhl prst ze spouště.

Muž klečel na všech čtyřech, prsty v hnědých rukavicích (hnědé rukavice, další chyba, pomyslel si Jonesy, to si ten trouba rovnou mohl vyrazit do lesa s nápisem ZASTŘEL MĚ vyšitým na zádech) roztažené na zemi, která se pomalu začínala bělat. Když se pak znovu zvedal na nohy, začal si sám pro sebe podrážděným, užaslým hlasem povídat. Teprve po chvíli si Jonesy všiml, že u toho taky brečí.

„No to je nadělení,“ bručel si muž, zatímco se sbíral ze země. Trochu vrávoral, jako by byl opilý. Jonesy dobře věděl, že chlapi se v lesích, kde jsou na víkend nebo na celý týden pryč od rodiny, oddávají všelijakým drobným neřestem – pití v deset dopoledne patřilo k nejčastějším. Přesto si Jonesy nemyslel, že je ten člověk opilý. Jistotu samozřejmě neměl; jen tušení.

„To je nadělení, ach jo, to je nadělení.“ A když se dal znovu do chůze: „Sníh. Teď ještě sníh. Kristepane, teď ještě sníh. No to je nadělení.“

Prvních pár kroků bylo vratkých a nejistých. Jonesy už si pomalu říkal, že se přece jen zmýlil, protože ten chlap je vážně namol, ale pak se chůze vyrovnala a muž znovu kráčel o něco pevněji. Drbal se na pravé tváři.

Prošel přímo pod posedem; na okamžik se z člověka proměnil jen v kruhovou oranžovou čepici s hnědými rameny po stranách. Jeho hlas stoupal vzhůru, zajíkavý a plný slz, skoro samé To je nadělení, občas okořeněné nějakým tím Kristepane a Teď ještě sníh.

Jonesy stál a sledoval, jak muž plahočivě mizí pod posedem a pak se znovu vynořuje na druhé straně. Automaticky se otočil, aby ho neztratil z očí – stejně automaticky mezitím sklonil pušku, a dokonce ji i znovu zajistil.

Přesto na muže nezavolal a sám tušil proč: cítil se provinile. Měl strach, že by tomu člověku stačil jediný pohled, a hned by z Jonesyho očí vyčetl pravdu – dokonce i přes slzy a houstnoucí chumelenici by poznal, že tam Jonesy ještě před chvílí stál s namířenou puškou, že ho před chvílí málem zastřelil.

Dvacet kroků od stromu se muž zastavil a pravou ruku zvedl k obočí, aby si chránil oči před sněhovými vločkami. Jonesy pochopil, že uviděl Zastrčenku. A možná si zároveň všiml, že se ocitl na prošlapané pěšině. To je nadělení a Kristepane odeznělo a muž se rozběhl za hučením generátoru. Kolébal se při tom jako námořník na palubě. Jonesy slyšel, jak krátce, ostře nasává vzduch a jak dupe k prostorné chatě, které z komína stoupala lenivá spirála kouře a téměř okamžitě se rozplývala mezi vločkami.

Jonesy začal pomalu sestupovat po příčkách přibitých ke kmeni javoru, pušku přehozenou přes rameno (samozřejmě ho v tu chvíli ještě vůbec nenapadlo, že by ten chlap mohl být nebezpečný; prostě jen nechtěl nechat svoji spolehlivou garandku volně na sněhu). Bok měl celý ztuhlý, a než slezl na zem, dostal se muž, kterého málem zastřelil, až ke dveřím chaty. Ty byly pochopitelně odemčené. Takhle hluboko v lesích nikdo nezamyká.

5

Zhruba tři metry od žulové desky, která Zastrčence sloužila jako jakási nekrytá veranda, muž v hnědém kabátu a oranžové čepici znovu upadl. Čepice mu sklouzla na zem a odhalila zpocený chomáč prořídlých hnědých vlasů. Chvíli zůstal se skloněnou hlavou klečet na jednom koleni. Jonesy slyšel, jak ztěžka, rychle oddechuje.

Potom neznámý sebral čepici, a sotva si ji posadil zpátky na hlavu, Jonesy na něj zavolal.

Muž se vyškrábal na nohy a vratce se otočil. Jonesymu v prvním okamžiku blesklo hlavou, že neznámý má velice protáhlý obličej – skoro takový, jaký si představíte, když se řekne „koňský ksicht“. Když pak přišel o něco blíž – trochu při tom napadal na jednu nohu, ale nekulhal (což bylo jedině dobře, protože to začínalo nepříjemně klouzat) –, uvědomil si, že mužův obličej ve skutečnosti vůbec není protáhlý, jen je ten člověk hodně vyděšený a opravdu hodně hodně bledý. Na jedné tváři mu zřetelně vystupovala červená skvrna, kterou si prve škrábal. Jakmile uviděl, že k němu někdo chvátá, zjevně se mu ohromně ulevilo. Jonesy se málem musel zasmát, že se tam nahoře na posedu strachoval, aby mu tenhle člověk něco nevyčetl z očí. Tenhle člověk neměl na žádné čtení v cizích očích ani pomyšlení a očividně ho vůbec nezajímalo, odkud Jonesy přichází nebo co tam prováděl. Tenhle člověk se tvářil, že by se Jonesymu nejradši vrhl kolem krku a zahrnul ho mlaskavými polibky.

„Díkybohu!“ zajásal. Natáhl k Jonesymu ruku a pomalu se k němu šoural tenkou polevou čerstvého sněhu.

„Ježišmarjá to mám radost, zabloudil jsem, od včerejška se motám po lesích, už jsem myslel, že tady vypustím duši. Já... já...“

Vtom mu podklouzla noha a Jonesy ho jen taktak chytil pod rameny. Byl to vysoký chlap, dokonce vyšší než Jonesy, který měřil skoro metr devadesát, a taky mohutnější. Přesto na Jonesyho působil skoro nehmotně, jako by z něj strach vysál veškerou váhu, takže byl lehký jako prachové pírko.

„Jen klid, příteli,“ brzdil ho Jonesy. „Klid, teď už se vám nemůže nic stát, všechno bude v pořádku. Hlavně pojďte dovnitř do tepla, ať se trochu zahřejete.“

Sotva padlo slovo teplo, muži jako na povel začaly drkotat zuby. „J-j-jistě.“ Pokusil se o úsměv, ale moc se mu to nepovedlo. Jonesyho znovu zarazila ta nezvyklá bledost. Ano, dnešní dopoledne bylo sice chladno, přinejlepším tři pod nulou, ale ten chlap byl bledý jako stěna. A kromě té rudé skvrny měl v obličeji už jen jednu další barvu: hnědé kruhy pod očima.

Jonesy položil neznámému ruku kolem ramen, protože ho najednou přemohla absurdní a zženštilá něha, cit stejně silný jako první láska na juniorce – Mary Jo Martineauová v bílé blůzce bez rukávů a rovné, po kolena dlouhé džínové sukni. Byl si teď naprosto jistý, že ten muž nepil – za jeho vratký krok nemohl alkohol, ale strach (a možná i vyčerpání). Přesto z něj něco táhlo – páchlo to jako staré banány. Jonesymu to připomnělo éter, který kdysi stříkal do karburátoru svého prvního auta, fordky ještě z éry vietnamské války, aby za chladných rán vůbec naskočil motor.

„Tak pojďme dovnitř.“

„Jo. Z-zima. Díkybohu, že jste se tu ukázal. Ta chata je –“

„Moje? Ne, patří mému kamarádovi.“ Jonesy otevřel nalakované dubové dveře a pomohl muži přes práh. Jakmile neznámý ucítil teplý vzduch, zalapal po dechu a do tváří mu hned začala proudit krev. Jonesy si oddechl, protože už si začínal myslet, že v sobě ten člověk snad ani žádnou nemá.

6

Na to, jak hluboko v lesích Zastrčenka stála, byla zařízená skutečně velkolepě.

Když jste vešli, ocitli jste se v rozlehlé místnosti, která tvořila kuchyni, jídelnu a obývák v jednom, ale za ní se nacházely ještě dva prostorné pokoje a další byly nahoře v podkroví. Velkou místnost prosycovala vůně borovic a prosvětloval ji příjemný lesk lakovaného dřeva. Na podlaze ležel navažský koberec a na jedné stěně visel závěs od indiánů kmene Mikmak s primitivními postavičkami odvážných lovců, jak útočí na obrovského medvěda. Jídelnímu koutu vévodil prostý dubový stůl, dost dlouhý na to, aby se k němu vešlo osm židlí. V kuchyni stála kamna a v obýváku krb; když se zatopilo v obou zároveň, připadali jste si jako v sauně, přestože venku panovaly třicetistupňové mrazy. Západní stěnu tvořilo jediné ohromné okno, z něhož byl výhled na dlouhý, strmý svah spadající přímo na západ. V sedmdesátých letech tu řádil požár a z houstnoucí chumelenice vykukovaly zčernalé, zkroucené mrtvé stromy. Jonesy, Pete, Henry a Bobo tomu svahu říkali Strž, protože přesně tak ho nazýval i Bobrův táta a jeho přátelé.

„Panebože, díkybohu, a vám taky díky,“ obrátil se muž v oranžové čepici k Jonesymu, a když se Jonesy pousmál bylo to nějak moc díků najednou –, muž se chraplavě zasmál s ním, jako by chtěl říct no jasně, vždyť on ví, že plácá nesmysly, ale nemůže si pomoct. Začal nosem zhluboka nasávat vzduch, takže pár okamžiků vypadal jako ty předcvičovatelky aerobiku, které vídáte na bezvýznamných kanálech kabelovky. Při každém výdechu ze sebe vysypal pár slov.

„Panebože... včera v noci už jsem si vážně myslel, že je po mně... taková zima... a ta vlhkost ve vzduchu... vzpomínám si, jak jsem si říkal... ježišmarjá, hlavně ať nezačne sněžit... dostal jsem kašel a nemohl jsem se ho zbavit... pak jsem slyšel, jak se ke mně něco blíží... a povídám si, že musím přestat kašlat... co kdyby to byl medvěd a já ho... chápete... nějak vyprovokoval... jenže ten kašel prostě nešlo zastavit..., ale on si naštěstí šel někam po svém –“

„Vy jste v noci potkal medvěda?“ přerušil ho Jonesy užasle a vyděšeně zároveň. Slyšel, že tady v lesích jsou medvědi – děda Gosselin a chlapi, co vysedávali u něj v krámku, o medvědech s oblibou vyprávěli, obzvlášť návštěvníkům z jiných států –, ale při představě, že v noci jeden z nich ohrožoval tohohle ztraceného a osamělého muže, běhal Jonesymu mráz po zádech. Podobně jako když slyšíte námořníka vyprávět o mořských obludách.

„Nevím, co to bylo,“ odpověděl muž a nečekaně po Jonesym střelil prohnaným pohledem, který se Jonesymu vůbec nelíbil a nevěděl, jak si ho vyložit. „Pořádně jsem na to neviděl, to už totiž přestaly ty blesky.“

„Cože? Ono se blýskalo?“ Nebýt mužovy nefalšované úzkosti, Jonesyho by nejspíš napadlo, jestli ho náhodou nevodí za nos. Vlastně mu ta myšlenka proběhla hlavou i tak.

„Jo, blýskalo, ale nasucho,“ vysvětlil cizinec. Jonesy viděl, že mu tohle téma není po chuti. Poškrábal si zarudlé místo na tváři, což mohla být omrzlina. „Když se v zimě takhle blýská, znamená to, že se blíží bouřka.“

„A vy jste ty blesky vážně viděl? Včera v noci?“

„Myslím, že jo.“ Muž po něm vrhl další letmý postranní pohled, ale tentokrát v něm Jonesy žádnou prohnanost neviděl, a tak usoudil, že se poprvé spletl. Viděl jen vyčerpání.

„Všechno už se mi to plete... od chvíle, co jsem zabloudil, mě hrozně bolí břicho... tak divně mi v něm škrundá... vždycky, když mám strach, tak mě začne bolet břicho, stávalo se mi to už jako klukovi...“

Jonesyho napadlo, že jak bezradně těká očima z místa na místo, vypadá jako malý kluk i teď. Dovedl muže k pohovce před krbem a neznámý ho bez odporu následoval. Škrundá. Dokonce řekl škrundá místo kručí, jako dítě. Malé děcko.

„Sundejte si ten kabát,“ poradil mu Jonesy, a zatímco si muž rozepínal knoﬂíky a pak i zip ukrytý pod nimi, Jonesymu znovu blesklo hlavou, jak si myslel, že vidí jelena, opravdového, nefalšovaného jelena – spletl si jeden z těch knoﬂíků s okem a málem do něj vpálil kulku.

Neznámému se podařilo rozepnout zip jen do poloviny, pak se zasekl, zlatá štěrbina se z jedné strany ucpala podšívkou. Muž zůstal na zip hledět – přímo civět –, jako by nic podobného v životě neviděl. A když se k němu Jonesy natáhl, jen spustil ruce podél těla a nechal ho, ať si s tím nějak poradí, stejně jako prvňáček nechá paní učitelku, ať všechno napraví, když si nazuje bačkoru na špatnou nohu nebo si oblékne bundu naruby.

Jonesy uvolnil podšívku ze zlatého zipu a rozepnul ho až dolů. Venku za prosklenou stěnou se pod nánosem sněhu pozvolna ztrácela Strž, i když zčernalé, křivé pahýly stromů byly pořád ještě vidět. Jezdili sem společně lovit už skoro třicet let, skoro třicet let bez jediné přestávky, a ani jednou tu nezažili vánici, jen občas nějakou tu sněhovou přeháňku. Letos to vypadalo, že se všechno změní, i když kdo ví? Dneska vám v rádiu i v televizi udělají z deseti centimetrů čerstvého prašanu novou dobu ledovou.

Muž chvíli stál s rozhaleným kabátem, na naleštěné dřevěné podlaze mu kolem bot tál sníh a on s otevřenou pusou zíral na stropní trámy a vážně v tom okamžiku vypadal jako přerostlý šestiletý kluk – nebo jako Dadyc... Skoro byste čekali, že mu z rukávů budou na šňůrkách viset palčáky. Potom si kabát svlékl a to tím nezaměnitelně dětským způsobem, kdy jen pokrčíte ramena a jednoduše ze sebe necháte rozepnuté oblečení spadnout. Kdyby tam Jonesy nestál a kabát nechytil, svezl by se na podlahu a hned do sebe začal vsakovat louže roztálého sněhu.

„Co to je?“ zeptal se cizinec.

Jonesy v první chvíli netušil, o čem ten chlap mluví, ale pak si všiml, že muž upírá zrak na síťovinu pověšenou na středovém trámu. Byla barevná – červená, zelená a místy kanárkově žlutá – a trochu připomínala pavučinu.

„Lapač snů,“ vysvětlil Jonesy. „Takový indiánský talisman. Myslím, že to má odhánět noční můry.“

„Je to vaše?“

Jonesy nevěděl, jestli muž myslí celou chatu (možná prve pořádně neposlouchal), nebo jen lapač snů, ale odpověď byla v obou případech stejná. „Ne, mého kamaráda. Jezdíme sem lovit každý rok.“

„Kolik vás tu je?“ Muž se celý chvěl, ruce držel zkřížené na prsou, dlaněmi si chránil lokty. Sledoval, jak Jonesy nese kabát k věšáku u dveří.

„Čtyři. Bobr – to je majitel chaty – je právě na lovu. Nevím, jestli ho sníh zažene zpátky, nebo ne. Ale nejspíš jo. Pete s Henrym jeli nakoupit.“

„Kam? Ke Gosselinovi?“

„Jo. Pojďte sem a posaďte se.“

Jonesy ho dovedl k absurdně dlouhé členěné pohovce. Podobný nábytek vyšel z módy už před desetiletími, ale pohovka zatím nijak zvlášť nepáchla ani ji nezamořila žádná havěť. Na módě a vkusu tady v Zastrčence tolik nezáleželo.

„Tady zůstaňte,“ nakázal Jonesy a nechal tam muže sedět, celého rozklepaného a roztřeseného, s dlaněmi sepnutými mezi koleny. Z nafouklého vzhledu džín se dalo usuzovat, že pod nimi má podvlíkačky; přesto se v jednom kuse třásl. Do tváří mu však teplo vehnalo hotovou záplavu barvy; už vůbec nevypadal jako mrtvola, spíš jako oběť záškrtu.

Ve větším z obou pokojů v přízemí spali Pete s Henrym. Jonesy vklouzl dovnitř, otevřel cedrový prádelník nalevo ode dveří a vytáhl jednu z prošívaných dek, které v něm byly složené.

Když se přes obývák vracel k pohovce, kde seděl rozklepaný návštěvník, napadlo ho, že se ho zatím nezeptal na to nejzákladnější, na co by snad nezapomnělo ani šestileté děcko, které si ještě neumí samo rozepnout zip.

Když tedy přes muže usazeného na dlouhé pohovce přehodil deku, zeptal se: „Jak se vlastně jmenujete?“ A zároveň si uvědomil, že to skoro ví. McCoy? McCann?

Muž, kterého Jonesy málem zastřelil, zvedl oči a přitáhl si deku až ke krku. Hnědé kruhy pod očima začínaly nabíhat do ﬁalova.

„McCarthy,“ odpověděl. „Richard McCarthy.“ Zpod pokrývky se ostýchavě, plaše vynořila ruka, bez rukavice překvapivě masitá a bílá. „A vy?“

„Gary Jones,“ představil se na oplátku Jonesy a nabízenou pravici stiskl. Stiskl ji toutéž rukou, kterou málem stiskl spoušť garandky. „Ale známí mi většinou říkají Jonesy.“

„Díky, Jonesy,“ pohlédl mu McCarthy dychtivě do očí.

„Myslím, že jste mi zachránil život.“

„Ale kdepak, co vás nemá,“ odbyl ho Jonesy. Znovu se zadíval na tu rudou skvrnu. Omrzlina, navíc jen maličká. Určitě omrzlina.

Kapitola druhá

BOBO

1

„Bohužel vám nemůžu nikoho zavolat,“ omlouval se Jonesy. „Dráty takhle daleko rozhodně nevedou. Elektřinu máme z vlastního generátoru, ale to je všechno.“

McCarthy, kterému z deky vykukovala jen hlava, přikývl. „Mám dojem, že jsem ho zaslechl, ale víte, jak to chodí, když někde bloudíte – podle zvuků se nedá řídit. Někdy se vám zdá, že něco slyšíte zleva nebo zprava, pak byste přísahal, že se to ozývá přímo za vámi, tak se radši otočíte nazpátek.“

Jonesy přikývl, i když upřímně řečeno nevěděl, jak to chodí. Pokud nepočítáme ten týden po nehodě, týden, který strávil tápáním v mlze léků a bolesti, nikdy doopravdy nezabloudil.

„Přemýšlím, co by teď bylo nejlepší udělat,“ řekl. „Asi počkáme, až se vrátí Pete s Henrym, a pak vás odvezeme. Kolik vás bylo ve vaší partě?“

McCarthy se nad tím musel zamyslet. Už prve, když Jonesy viděl, jak nejistě se McCarthy pohybuje, dospěl k závěru, že ten člověk je v šoku, a teď se v tom dojmu utvrdil. Jen ho překvapovalo, že to měla na svědomí jediná noc strávená o samotě v lese; napadlo ho, jestli by stejně účinkovala i na něj.

„Čtyři,“ prohlásil McCarthy asi po minutě hloubání.

„Stejně jako vás. Lovili jsme ve dvojicích. Já byl s jedním svým známým, Stevem Otisem. Dělá ve Skowheganu právníka stejně jako já. Všichni jsme ze Skowheganu, víte, a tenhle týden pro nás... hodně znamená.“

Jonesy s úsměvem přikývl. „Jasně. Pro nás taky.“

„Asi jsem zašel moc daleko.“ McCarthy zavrtěl hlavou.

„Nevím, pořád jsem Steva slyšel, každou chvíli jsem napravo mezi stromy zahlédl jeho vestu a pak... já prostě nevím. Asi jsem se nad něčím zamyslel – les je vážně nejlepší místo na přemýšlení –, a najednou jsem byl sám. Zkoušel jsem najít cestu zpátky, jenže pak se zešeřilo...“ Znovu zavrtěl hlavou. „Už se mi to všechno motá, ale určitě jsme byli čtyři – jo, určitě, to vím na sto procent. Já, Steve, Nat Roper a Natova ségra Becky.“

„Už o vás musejí mít pořádný strach.“

McCarthy se nejdřív zatvářil překvapeně, pak znepokojeně. Tohle ho zřejmě vůbec nenapadlo. „To musejí. Pochopitelně. Kristepane, no vidíte.“

Jonesy se musel přemáhat, aby se nezasmál. Když se dal McCarthy do řeči, připomínal mu jednu postavu z ﬁlmu Fargo.

„My vás radši odvezeme. Tedy, pokud –“

„Nerad bych vám přidělával starosti –“

„Odvezeme vás. Pokud to půjde. To počasí se zhoršuje hrozně rychle.“

„To jo,“ přisvědčil McCarthy trpce. „Jeden by řekl, že když teď mají ty satelity a Dopplerovy radary a bůhvíco za vynálezy, už by to taky mohli poznat dopředu. Ale jak je vidět, nefalšovaná zima je pořád ještě dokáže zaskočit.“

Jonesy na muže pod dekou, ze které vykukovala jen zardělá tvář a chomáč hnědých vlasů, zmateně pohlédl. V předpovědích, které slyšel on – on, Pete, Henry a Bobo –, se poslední dva dny o ničem jiném než o blížícím se sněžení prakticky nemluvilo. Někteří meteorologové k tomu sice měli výhrady a tvrdili, že by se sníh mohl změnit v déšť, ale ten týpek na rádiu z Castle Rocku (WCAS bylo jediné rádio, které tady naladili, navíc jen slabě a se spoustou praskání) dneska ráno vykládal o rychle postupující sněhové bouři z Alberty, patnáct až dvacet centimetrů, a pokud teploty zůstanou dole a tlaková níže se nepřesune nad oceán, můžeme hned po ní očekávat další nadílku ze severovýchodu. Jonesy netušil, odkud bere předpovědi McCarthy, ale z WCAS rozhodně ne. Možná je jenom popletený, jo, to je nejpravděpodobnější, a koneckonců na to má plné právo.

„Můžu vám uvařit trochu polívky. Co říkáte, dáte si, pane McCarthy?“

McCarthy se vděčně usmál. „Polívka by bodla,“ prohlásil. „Celou noc až do rána mě hrozně bolelo břicho, ale teď už je to lepší.“

„Stres,“ podotkl Jonesy. „Mně se chce v takových chvílích vždycky zvracet. A možná bych si i nadělal do kalhot.“

„Já nezvracel,“ uklidnil ho McCarthy. „Tím jsem si jistý. Ale...“ Opět zavrtěl hlavou, skoro jako kdyby v ní měl tik.

„Nevím. Motá se mi to jedno přes druhé, jako nějaká noční můra.“

„Hlavně že teď už je ta noční můra pryč,“ konejšil ho Jonesy. Připadalo mu trochu praštěné takhle mluvit – takové tetičkovské –, ale ten člověk zjevně potřeboval trochu povzbudit.

„To jo,“ přitakal McCarthy. „Díky vám. A tu polívku bych si dal.“

„Mám tu rajskou, slepičí a pak je tu myslím ještě konzerva s nějakým masem na zelenině. Co byste nejradši?“

„Tu slepičí,“ vybral si McCarthy. „Moje máma vždycky říkala, že když se člověk necítí ve svojí kůži, má si udělat slepičí polívku.“

Při těch slovech se usmál a Jonesy měl co dělat, aby zamaskoval svoje překvapení. McCarthy měl sněhobílé a pravidelné zuby, tak dokonalé, že prostě musely být umělé, obzvlášť u pětačtyřicátníka, na kterého jednoznačně vypadal. Přesto mu aspoň čtyři chyběly – horní špičáky (kterým Jonesyho táta říkal „upíří tesáky“) a pak dva dole uprostřed, jak se jmenují ty, Jonesy nevěděl. Zato si byl jistý něčím jiným: McCarthy nemá tušení, že mu ty zuby chybějí. Žádný člověk, který by o takových dírách ve svém chrupu věděl, by je tak lehkomyslně neodhaloval, dokonce ani za těchto okolností. O tom byl Jonesy přesvědčený. Cítil, jak mu tělem proběhlo nepatrné zamrazení, telefonát z neznáma. Rychle se obrátil do kuchyně, aby si McCarthy nevšiml proměny v jeho tváři a nenapadlo ho, že tu něco nehraje. A aby se nezeptal, o co jde.

„Tak to bude jedna slepičí polívka, za chvíli ji tu máme.

A co takhle topinku se sýrem?“

„Pokud vás to nebude moc obtěžovat. A nechcete si tykat? Když mi někdo zachrání život, myslím, že by mi měl tykat. Já jsem Richard. Nebo radši Rick.“

„Beze všeho, Ricku.“ Než půjdeš příště k soudu, radši se stav u zubaře, Ricku.

Jonesy měl čím dál silnější pocit, že tu něco nehraje. Zase to vnitřní cvaknutí, stejné, jako když před chvílí téměř uhodl, jak se McCarthy jmenuje. Zatím si ještě rozhodně nevyčítal, že toho chlapa nezastřelil, když k tomu měl příležitost, ale pomalu už si začínal přát, aby si býval McCarthy udržel dostatečný odstup od jeho stromu i jeho života.

2

Polévku už měl na kamnech a právě chystal topinky se sýrem, když přišel první nápor větru – mohutné zafučení, při němž se celá chata rozvrzala a které rozvířilo usazený sníh. Na okamžik zmizely dokonce i černé zkroucené siluety stromů ve Strži a za velkým oknem bylo vidět jen bílo: skoro jako kdyby před ním někdo natáhl ﬁlmové plátno z autokina. Jonesy poprvé ucítil drobné bodnutí obav nejen o Peta s Henrym, kteří už by se v Henryho scoutu měli vracet od Gosselina, ale taky o Bobra. Jistě, ve zdejším lese se stěží mohl někdo vyznat líp než právě Bobo, jenže v takovéhle chumelenici mu to nemuselo být nic platné – rušíme sázky, to bylo další z defétistických rčení jeho otce, sice ne tak dobré jako štěstí se nenechá nikým kočírovat, ale špatné taky ne. Možná by Bobra mohlo navést vrčení generátoru, jenže jak už poznamenal McCarthy, zvuky člověka někdy spíš oklamou. Zvlášť když se zvedne vítr, jako se začínal zvedat právě teď.

Máma mu kdysi vštípila asi tucet základních věcí, které je třeba vědět o vaření, a jedna z nich se týkala také umění přípravy topinek se sýrem. Nejdřív zamažeš díry v chlebu hořticí, vysvětlila mu – Janet Jonesová zásadně říkala hořtice místo hořčice –, a pak ho potřeš máslem. Nikdy nedávej máslo na pánev, vždycky na chleba, rozumíš? Jak dáš máslo na pánev, budeš mít místo topinky spálený krajíc zapečený v sýru. Nikdy pořádně nepochopil, jak by to, jestli se dá máslo na pánev, nebo na chleba, mohlo ovlivnit výsledek, ale stejně se vždycky řídil máminou radou, přestože natírat máslem topinku, která se z druhé strany smaží, není žádná legrace. Stejně tak by si v domě nikdy nenechal na nohou holínky..., protože mu máma vždycky říkala, že holínky – v jejím podání gumáky – „stahujou chodidla“. Netušil, co by to mohlo znamenat, ale ještě dneska, jako bezmála čtyřicetiletý chlap, si zouval holínky, sotva vstoupil do dveří, aby mu náhodou nestáhly chodidla.

„Vypadají lákavě. Možná si jednu udělám i pro sebe,“ pronesl Jonesy, zatímco pokládal topinky na pánev – máslem pomazanou stranou dolů. Polévka už začínala vřít a slibně voněla.

„Dobrý nápad. Doufám, že vaši přátelé dorazí v pořádku.“

„To já taky,“ přikývl Jonesy. Zamíchal polévku. „A kde vůbec máte chatu?“

„Dřív jsme jezdili lovit do okolí Mars Hillu, Natův a Beckyn strejda tam měl srub, ale před dvěma roky to tam v létě nějaká banda pitomců podpálila. Velitel od hasičů povídal, že se ztřískali, jak zákon káže, a pak někdo odhodil zapálenou cigaretu.“

Jonesy přikývl. „Klasika.“

„Pojišťovna sice všechno zaplatila, jenže my neměli kam jezdit. Už jsem si myslel, že tím pádem s lovením skončíme, ale potom Steve objevil jednu chatku v Kineu. Nevím přesně, pod který okres to patří, jestli vůbec pod nějaký, ale je to v Jeﬀersonově traktu a těch pár lidí, co tam žijou, tomu říká Kineo. Víte, kde to je?“

„Vím,“ vypravil Jonesy přes nezvykle strnulé, ztuhlé rty. Další telefonát z neznáma. Zastrčenka stála něco přes třicet kilometrů východně od Gosselinova koloniálu. Kineo se od něj nacházelo dalších bezmála padesát kilometrů na západ. Což dávalo úhrnem osmdesát kilometrů. Měl snad věřit, že tenhle chlap usazený na jejich pohovce, zachumlaný až po bradu do deky, urazil od včerejšího odpoledne, kdy údajně zabloudil, osmdesát kilometrů? To bylo absurdní. Vyloučené.

„Voní to pěkně,“ poznamenal McCarthy.

Skutečně vonělo, jenže Jonesyho nějak přešel hlad.

3

Zrovna nesl jídlo k pohovce, když na kamenné terase před chatou zaslechl dupání bot. O chvíli později se otevřely dveře a vešel Bobr. Kolem nohou mu v mlžném reji zavířil sníh.

„Kristovy banány,“ vydechl. Pete kdysi sepsal seznam všech „bobrovin“ a Kristovy banány se umístily vysoko na špici, společně s takovými perlami jako kurvadrát nebo polib mi drdol. Byla to zvolání stejně tak nábožná jako znesvěcující. „Už jsem si říkal, že tam venku zkejsnu přes noc, když jsem konečně uviděl světlo.“ Zdvihl ruce s roztaženými prsty ke stropu. „Uzřel jsem světlo, Pane náš, díky Ti za to na tisí–“ V tu chvíli se mu začaly odmlžovat brýle a on si všiml neznámého člověka na pohovce. Pomalu spustil ruce a usmál se. Tohle byl jeden z důvodů, proč měl Jonesy Bobra už od základky tak rád, přestože někdy dovedl být pěkně otravný a pronikavé inteligence se mu do vínku taky nedostalo – na nic neplánovaného nebo nečekaného nikdy nereagoval zamračením, vždycky jen úsměvem.

„Zdravím,“ řekl. „Joe Claredon. Kdo jste vy?“

„Rick McCarthy,“ představil se muž a vstal. Deka mu sklouzla z ramen a Jonesy uviděl, že mu svetr vpředu nafukuje úctyhodné panděro. No co, blesklo mu hlavou, na tomhle přece není nic divného, to je běžná choroba mužů středního věku, která v příštích dvaceti letech sprovodí ze světa miliony z nás.

McCarthy napřáhl ruku, udělal krok a málem zakopl o spadlou deku. Kdyby se Jonesy nenatáhl a nechytil ho za rameno, nejspíš by se skácel na podlahu a s velkou pravděpodobností by při tom převrhl stolek, na kterém teď stálo jídlo. Jonesyho opět zaskočila mužova nezvyklá neohrabanost – připomněla mu konec jara, kdy se on sám znovu učil chodit. Zároveň si z trochu větší blízkosti prohlédl skvrnu na McCarthyho tváři a okamžitě toho zalitoval. Vůbec to nebyla omrzlina. Vypadalo to jako nějaký kožní nádor nebo spíš jako ﬂek po portském, ze kterého vyrůstá krátké strniště.

„Safra, pozor na to! Potřást, ale nelámat, prosím,“ přiskočil Bobr. Popadl McCarthyho ruku a pumpoval s ní tak dlouho, až si Jonesy pomyslel, že se McCarthy na stolek nakonec přece jen skácí. Byl šťastný, když Bobr – zhruba metr sedmdesát vysoký, dosud s tajícím sněhem v dlouhých černých hipísáckých vlasech – konečně ustoupil. Pořád ještě měl ve tváři úsměv, dokonce snad o něco širší než dřív. Díky těm dlouhým vlasům a silným brýlím vypadal buďto jako matematický génius, anebo jako sériový vrah. Ve skutečnosti se živil jako tesař.

„Tady Rick si to na rozdíl od tebe vyzkoušel doopravdy,“ poznamenal Jonesy. „Včera zabloudil a strávil v lese celou noc.“

Bobr se nepřestával usmívat, ale v očích se mu probudil nový zájem. Jonesy dobře tušil, co bude následovat, a v duchu si přál, aby to Bobr neříkal – získal totiž dojem, že McCarthy je nábožensky založený člověk a Bobrovo klení by mu nemuselo připadat moc zábavné –, jenže žádat Bobra, aby si dal pozor na jazyk? To můžete rovnou chtít po větru, aby přestal foukat.

„Kunda z ryby, to je teda nářez!“ zvolal Bobo. „Sedněte si! Jezte! Ty taky, Jonesy.“

„Prdlajs,“ opáčil Jonesy, „sedneš si ty a sníš to sám. Ty jsi teď přišel zvenku, ne já.“

„Vážně to nechceš?“

„Vážně. Umíchám si pár vajíček. Rick ti zatím poví, co se mu stalo.“ Snad ti to bude dávat větší smysl než mně.

„Fajn.“ Bobr si svlékl bundu (červenou) a vestu (pochopitelně oranžovou). Už je chtěl odložit na hranici dřeva, ale v poslední chvíli se zarazil. „Počkej, počkej, nechybí ti něco?“ Vrazil ruku hluboko do jedné z kapes péřovky, zašátral v ní a vytáhl brožovanou knížku, značně ohmatanou, ale jinak nepoznamenanou. Na obálce tančili malí ďáblíci s vidlemi – Malé hříchy od Roberta Parkera. Byla to knížka, kterou Jonesy četl na posedu.

Bobo mu ji s úsměvem podal. „Spacák jsem tam nechal, ale říkal jsem si, že bys určitě neusnul, kdyby ses nedozvěděl, kdo je vrah.“

„Neměl jsi tam lézt,“ vynadal mu Jonesy, ale uvnitř ho to dojalo. Nikdo jiný ho takhle dojmout nedokázal. Když se Bobo vracel vánicí k chatě, nemohl rozeznat, jestli Jonesy pořád ještě sedí nahoře v koruně stromu, nebo ne. Mohl sice zavolat, jenže Bobrovi volání nestačilo, věřil jen tomu, o čem se přesvědčil na vlastní oči.

„Byla to hračka,“ utrousil a posadil se vedle McCarthyho, který si ho zvědavě prohlížel jako nějaké nové, exotické zvířátko.

„Tak díky,“ řekl Jonesy. „Teď se popasuj s tou topinkou. Já si jdu udělat vajíčka.“ Obrátil se k odchodu, ale hned se otočil zpátky. „Co Pete s Henrym? Myslíš, že se zvládnou vrátit v pořádku?“

Bobo otevřel pusu, ale než stačil odpovědět, přehnal se kolem chaty další poryv větru, pod jehož náporem zavrzaly stěny a v okapu to strašidelně zahvízdalo.