The Saints of Swallow Hill

Copyright © The Saints of Swallow Hill by Donna Everhat, 2022

Translation © Ina Leckie, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-008-4

ISBN mobi 978-80-7689-009-1

Toto je příběh pro všechny drážkaře, slejvače a plechaře,

zkrátka pro všechny smolaře.

Část I.

Útěky

1. kapitola

Del

Dělal už na farmě u Moea Suttona v okrese Clinch v Georgii několik týdnů, když se jednoho dne po práci prořekl před parťáky, že má zrovna narozeniny. Hned si ho začali dobírat, že v osmadvaceti ještě není ženatý. A vtipkování pokračovalo otázkami typu: „Seš ty vůbec chlap?“ až k narážkám na jeho čistotnost. Že prej se pravidelně myje. No my teda taky, ale akorát každou sobotu večír. Del Reese na rozdíl od nich dbal i na to, aby měl vždycky přemáchnutou náhradní košili a kalhoty, aby měl něco čistého na převlečení i během týdne. Ostatní, přes to, co tvrdili, smrděli, jako by do vody nestrčili celou sezónu ani palec u nohy. Od samého rána byli už na několik kroků cítit jako kus uleželého sýra, a jak se vzduch na slunci rozehříval, puch byl čím dál vydatnější. Jejich ženy jim mohly oblečení drhnout sebevíc, stejně měli všechno věčně umaštěné, umolousané, propocené a dozdobené fleky od kafe a bůhvíčeho dalšího.

Ned Barker, ten nejukecanější z nich, co měl tvář rudou jako rak, dokonce i když nebylo vedro, se taky nechal slyšet: „Dyť ty ani ty prsa nemáš zarostlý, hele. Ženská dycky pude radši za zarostlým chlapem.“

Rozhrnul si polorozepnutou košili, aby předvedl černou houštinu na své hrudi. Zamrkal spiklenecky a pohodil hlavou směrem ke svému příbytku. „Moja už se na mě doma celá třese, vsadím deset k jedný.“

Skrček Ollie Tuttle se synkem Jackem, ještě miminkem, na kolenou, souhlasně zabručel. Slepený pramen vlasů mu padal přes tvář. „Taky de vo zdraví, že jo, když se furt moc umejváš. To si tak leda zaděláš na tudletu, jak se tomu říká – pneumónii.“

Přičichl si k podpaží, aby se ujistil, že má jeho tělesný odér tu správnou razanci, spokojeně se ušklíbl a zabroukal malému Jackovi, kterého pohupoval na kolenou. „Já voním jak starej skunk, ale ženu mám a dva synky od ní už taky,“ poznamenal. Pošťouchl tmavého chlapíka vedle sebe a kývl hlavou k Delovi. „Tendle náš nováček je furt vypucovanej jak talíř po žebrákovi, co?“

Juniper Jones, ten černoch, na to vůbec nezareagoval, ale to nebylo nic překvapivého. Delovi připadalo, že se ten člověk se svými názory na bělochy a jejich slasti a strasti prostě nehodlá svěřovat. Občas se něčemu zasmál, ba i sám zavtipkoval, ale pak zase většinou překotně rychle zvážněl. Nejvíc se staral o to, aby měl co k jídlu. Del už věděl od ostatních, že Jones a jeho žena Mercy dělají u Moeho Suttona ze všech nejdéle, a kdekdo říkal, že co se práce týče, Jones hravě strčí do kapsy každého z těch „mladejch cucáků“.

Del se tomu posměchu nebránil. Jen ať se smějou. To já mám lepší zábavu, culil se v duchu při pomyšlení na to, jak důvěrně už se stihl seznámit s Bakerovou ženou a s Tuttleovou taky. Se vším všudy, včetně toho, co měly mezi nohama. A dumal nad tím, jak je Juniperova žena Mercy uzavřená do sebe, jak taky nedává nic najevo, i když měl pocit, že ta přece musí vědět, nebo aspoň tušit, že se tu děje něco pokoutného. Vždycky byl zvědavý, jaké by to asi bylo s černoškou. Zatím ale věděl jen to, co bylo napohled jasné: že Mercy je o hodně mladší než starouš Juniper.

Delovi se s ženskými dařilo, ale tuhle zkušenost zatím neměl, jen o ní fantazíroval. S těmi druhými dvěma to začalo docela nevinně. Přišel sem k Suttonovi po dvou letech práce na jiné farmě, která ale zkrachovala, a rodině jejího majitele nezbylo než se odstěhovat k příbuzným kamsi do Virginie. Nebyla to nijak výjimečná situace; od krachu na newyorské burze v devětadvacátém padala společně s výkupními cenami jedna farma za druhou, a vydělat si aspoň na nejnutnější obživu, o placení účtů ani nemluvě, nebyl už schopný skoro nikdo.

Delwood Reese dorazil na Suttonovu farmu se dvěma dolary v kapse a jinak neměl nic víc než náhradní košili, kalhoty, dvě plechovky vídeňských párků a přes rameno pušku. A ještě starou foukací harmoniku Melody, kterou kdysi jako kluk dostal od dědy. Měl to všechno pěkně svázané do ranečku z toho náhradního oblečení a raneček navlečený na klacku přes rameno jako správný hobo. Moc toho stejně nepotřeboval. Byl zvyklý vystačit si s málem, vždycky si vystačil. A vzhledem k tomu, jaká teď byla doba, byl rád, že nemá rodinu, kterou by musel živit.

Moe Sutton pěstoval nepočítaně akrů tabáku a kukuřice ještě víc. Del se tehdy při příchodu na farmu rozhlížel z nedalekého návrší po těch lánech, díval se na prosté příbytky pachtýřů, viděl jejich ženy, jak se lopotí na malých zahrádkách, jak věší prádlo po pondělním praní a starají se o houfy bosých dětí, a říkal si, že tady by snad nějakou dobu zůstat mohl. Vypadalo to, že Moemu Suttonovi a jeho farmě se docela daří, přestože se celá země topí v té bezbřehé krizi. Třeba to tu nebude špatný.

Nedlouho, možná tak dva tři dny, poté, co se tu Del nechal najmout na práci, ho s milým úsměvem ve tváři pozvala na večeři Bakerova žena Sarah, když ho předtím viděla, jak osaměle sedí na zápraží své boudy a fouká tiše na Melody. Bakerovi bydleli hned vedle; každá rodina tu měla k dispozici jeden těch nuzných domečků v řadě, s výhledem rovnou do porostu kukuřice.

„Pojďte si s náma dát něco k večeři,“ řekla Sarah.

Bylo to běžné jídlo chudých: opečené brambory, bulky s párkem, ale taky trocha čerstvé kukuřice a rajčata. Sarah naskládala jídlo na talíře, které měly společné jenom to, jak byly otřískané. Když donesla jeden Delovi, otočila ho odštípnutým okrajem od něj, aby to nebylo tak okaté. Dokonce mu letmo přejela rukou přes prsty, když mu podávala hrneček se sádlem na omaštění, osoleným, aby – jak všichni věděli – bylo žlutější a víc připomínalo máslo.

Sarah Bakerová měla plné rty a velká prsa, která se jí pod domácími šaty spíchnutými z pytle od mouky přelévala sem a tam, nespoutaná žádným prádlem, podprsenkou nebo dokonce stahovačkou. Del ji několikrát přistihl, jak na něj upřeně hledí, ale vždycky hned sklopila zrak, sotva se podíval on na ni. I obě její děti, asi čtyřletý klučina a jeho mladší bratr, vlastně ještě miminko, z něj nespouštěly kukadla modrá jako letní nebe nad hlavou. Del na ně zamrkal a ten starší se rozhihňal.

Další den se seznámil s Tuttleovou ženou Bertice. Měla útlou postavu a působila dojmem krotké laňky. Úzké rty jí dodávaly zdání cudnosti. Taky měla dva syny – o bok si opírala toho menšího, poměrně buclaté batole, a druhý se jí držel za zástěru snad od rána do večera. Nalévala na verandě svému muži do hrnku cikorku a Del právě procházel kolem. „Pojďte si dát taky hlt, Dele.“

„Děkuju pěkně.“

Vyšel po schodech na verandu a posadil se naproti svým hostitelům. Tuttle se vyznačoval tím, že mu z koutku úst ustavičně trčelo párátko a on co chvíli tiše usykával pt, pt, pt, jako by chtěl něco odplivnout. Bertice klopila oči, ale zakrátko ji ta zdrženlivost začala přecházet a definitivně se rozplynula, když to Del na ni začal poočku zkoušet. Nemohl si pomoct, jak měl nějakou ženskou na dohled, dostavila se neodbytná otázka: jak by asi chutnala tahle?

Bernice ho brzy zvala stejně často jako Sarah, nikdo by neměl sedávat u stolu sám, zdůvodňovala to.

Tím to všechno začínalo, obyčejným, nevinným povídáním si s jednou nebo druhou z těch žen, které bylo čím dál živější, měnilo se ve flirtování, a potom už došlo i na nějaké ty doteky, zprvu plaché, ale stále smělejší a smělejší, až z toho bylo lačné šátrání doprovázené otevřenými poznámkami. Del to považoval za naprosto přirozenou záležitost, včetně toho, co následovalo. Když jsou svolné ony, proč bych nebyl i já. Nepřemlouval je, vmísil se jim do života s lehkostí a samozřejmostí a nechával všechno spontánně plynout. Když na to dojde, fajn. Když ne, nic se neděje. Všelijakých příležitostí se nabízelo docela dost a on je využíval spolu s důvěrou jejich manželů. Rychlovky na kuchyňském stole, když manžel odešel potrůnit si s cigárkem v kadibudce. Starší děti alou hrát si ven, mazejte, šup! Miminko se sladkým cumlíkem v puse do šuplíkové postýlky, ať si tam chvíli šermuje buclatýma ručičkama, a máma zatím honem odsouvá talíře bokem, aby se měla kde opřít. A mezi vůněmi uzeného, čerstvě napečených bulek a fazolí pomalu bublajících v hrnci se nuzným domkem na okraji kukuřičného pole line i vůně chvilkového upoceného vzrušeného úsilí.

Jindy na to došlo třeba někde venku za kůlnou, nebo u stodoly na sušení tabákových listů, protože jedna její stěna se příhodně nořila do hustého lesního podrostu. Nebo taky hluboko v poli kukuřice, jejíž stvoly se vypínaly snad až do nebe a spolu se sluncem nad hlavou a tu a tam veverkou v korunách borovic byly těch schůzek jedinými svědky. Příležitosti se naskýtaly skoro stejně pravidelně, jako noc střídá den, a Del si musel dávat velký pozor, aby se jedna z žen nedozvěděla o té druhé. Bylo v tom vzrušení, nebezpečí. Občas to bylo o fous. Obě dvě z něj byly celé paf, rozněžnělé, ale hlavně ochranitelské, obě ho ujišťovaly, že ho nikdy, nikdy nezradí. Bezbřeze prahly po tom, co jim mohl dát jedině on, a on jim vždycky rád a ochotně vyhověl.

Baker a Tuttle si z něj dál utahovali a ryli. Trousili narážky na to, že je Del možná takovej ten divnej, no však víte, jak to myslím. Občas některému z nich přeletěl po tváři lehounký náznak podezřívavosti, když Sarah nebo Bertice na Dela hleděla o chviličku déle než jen letmo. Del si z těch jejich malicherných vtípků nic nedělal. Bylo mu na Suttonově farmě dobře, svým způsobem si to užíval, i když byl skoro pořád unavený. A Juniperova žena Mercy zůstávala stále opodál jako neznámé, neobjevené území, jako když člověk zamíří do jiného kraje a všechno je napohled nové a čerstvé.

Jednou odpoledne ji, Mercy, uviděl, zrovna když byl za tabákovou stodolou se Sarah, zpocený a zarudlý ve tváři jako i celý den při sběru kukuřice, jen teď to ale bylo tím, jak právě dopřával Sarah všechno, oč žadonila, beze zbytku, už potřetí tenhle týden. Sarah neviděla nic, bodejť taky, když měla šaty přetažené až přes hlavu. Mercy seděla v koutku na své malé verandě, částečně schovaná za růžově kvetoucí myrtou, seděla na stoličce s miskou na klíně, loupala hrách a vypadala, jako že se nedívá, ale možná se dívala. Zato on z ní nespouštěl zrak, hlavu plnou představ, a byl tak zaujatý, že se zarazil, až když Sarah nechtěně bouchla hlavou o prkno stodoly.

„Au!“ vyjekla. „Zpomal trochu.“

Sotva to řekla, Mercy vstala, zašla do domu a rázně zabouchla dveře. Del zvrátil hlavu a sledoval pohledem plující mraky, zatímco spěl plnou parou k vrcholu. Ksakru, ta by mě ale fakt zajímala.

Potom jednoho dne poprvé uviděl Moeovu manželku Myru. Myra byla statná žena, skoro stejně vysoká jako Moe Sutton sám. Stála na zadním zápraží jejich domu, velké dvoupatrové stavby se zdobnými sloupy, do které by se nejspíš vešly ty malinkaté chýšky zaměstnanců všechny naráz, a ještě by trocha místa zbyla. Moe Sutton si vedl náramně, nejen po finanční stránce, ale taky co se jeho ženy týkalo. Sám nebyl žádný krasavec, zato Myra? Vlasy barvy zbrusu nového měďáku, pleť růžovoučkou a hebkou, Del v ní viděl porci broskví se šlehačkou, a jeho obvyklá zvědavost v případě Myry rázem stoupla o několik příček výš.

Přišel k šéfovu domu kvůli přidělení další práce, zůstal stát pod schody a čekal na Moea. Ty schody vedly na verandu, odkud na něj hleděla ta fantastická Myra. Del smekl.

„A vy jste kterej?“ ovívala si krajkovým kapesníčkem tvář v marné snaze trochu se ochladit.

„Jmenuju se Del, ma’am.“

Zavanula k němu její vůně. Šeřík a žádostivost.

„Novej, že jo?“

„Ano, ma’am. Dělám tu necelej měsíc.“

„A co děláte?“

„Co mi váš muž poručí.“

Ze dveří vyšel Moe, zamračil se na ni a ona beze slova zmizela v domě, ještě za sebou zavřela.

Od té chvíle Delovi připadalo, že je Myra najednou všude. Procházela se před domem, když tudy Del s ostatními mířil na pole. Chodila pomocníkům připomínat, co je ještě třeba udělat. A bezdůvodně často se dívala jeho směrem. Jednou vpodvečer, když seděl na zápraží před boudou, se ho přišla zeptat, jestli by se s ní nezašel podívat na jednu zchromlou mulu.

„Jak jste přišla na to, že bych zrovínka já měl bejt odborník na muly?“

Myšlenky mu ale ubíhaly jiným směrem. Sledoval, jak si Myra hraje s pramínkem těch svých zářivých vlasů a nemohl se ubránit otázce, jestli to, co skrývá pod sukní, má taky takovou barvu. Snad mu viděla do hlavy, protože si všiml, jak změnila výraz – došlo mu, že si je vědomá toho, jak na něj zapůsobila.

Na otázku mu neodpověděla a řekla jen: „Je ve stodole. Kulhá. Podíváte se mi na ni?“

Kráčel za jejím pohupujícím se pozadím a sotva se ocitli ve stodole, přeskočila Myra veškeré lichotky, flirt, zkrátka řečičky, které by se v takové chvíli daly očekávat. Moe odjel pryč, podotkla jen věcně, a pak dodala, pospěš si. Vzal si ji tedy bez okolků, rychle a vehementně, a naprosto zdravá statná mula tomu netečně přihlížela.

Od toho dne měl teprve co dělat, aby to všechno stíhal. Myra byla z těch tří nejnáročnější. Ve vlahém vzduchu mu jednoho večera řekla, ať za ní přijde do lesa, který lemoval jedno vzdálenější kukuřičné pole. Byl s ní ten den už jednou, rozdali si to spěšně u záhonu rajčat, která rostla za spižírnou s uzeným masem. Copak jí to nestačilo? Třeba je žárlivá. Třeba mě viděla se Sarah, ostatně chce se sejít u toho stejného pole, kde jsme se Sarah byli včera.

Začali jako vždycky, tiše, utajeně, úsporně. A Del už skoro byl, když najednou Myra vyjekla, hlasitě a ostře, jako když v noci zakřičí vyplašená sova. Del jí s úlekem okamžitě připlácl dlaň na ústa, ale to už se za ním ozval jiný zvuk. Odtrhl se od Myry a honem natáhl kalhoty. Kolem zavládlo ticho, i ten les jako by strnul. To jsem jen ztratil nervy. Krom jinýho. Myra naštvaně zafuněla a stáhla sukni šatů dolů.

„Co je?“ zeptala se.

Del od ní odstoupil bokem a rázem viděl, co ho tak znervóznilo. Z kukuřice se právě vynořil Moe, to kusisko chlapa, co dokázalo spořádat pět kuřat na posezení, a pohledem metal hromy blesky. Produpal mezi dvěma řádky tlustých stvolů k nim, puškou mířil na Dela a z očí mu šlehala vražda. Myra se shýbla a jakoby nic si utrhla modrý luční kvítek, jako kdyby příchod jejího muže byl stejně všední jako letní přeháňka.

Del zvedl ruce dlaněmi dopředu. „Šel jsem se projít a vaše paní se ke mně přidala, nic zlýho jsem tím nemyslel, šéfe.“

Myra si přivoněla ke květince, manžela si nevšímala. Moe jí bleskově koncem hlavně nadzvedl lem šatů a obnažil světlá stehna.

„Moe!“ zaječela dotčeně a okamžitě si šaty zase stáhla níž.

I Moe zařval. „Kde máš ty zatracený bombarďáky, Myro? Co tu sakra děláš, takhle polonahá?!“

„Je mi hrozně horko!“ opáčila Myra. „Takhle se mnohem míň zpotím.“

Moe ji popadl za paži a smýkl s ní směrem, odkud sám přišel. „Alou domů! Padej! Vyřídím si to s tebou, až se vrátím.“

Myra švihla kvítkem o zem a s uraženým brbláním mizela v kukuřici. Moe se otočil k Delovi. Upíral na něj ledový pohled, dlouho, a Del tušil, že Moe zvažuje, co s ním udělat. Nebyl si jistý, co všechno Moe viděl, ale podle výrazu jeho tváře to asi bylo víc, než by si Del přál. Nadechl se, že s ním zkusí promluvit, ale vtom se Moe otočil na patě, vyrazil za Myrou a jen štěkl přes rameno: „Zítra půjdeš šlapat silo.“

Del si mnul čelo. Taková představa se mi teda vůbec nezamlouvá. Umím sázet a probírat tabák, taky ho vázat a věšet, umím sklízet kukuřici, ale šlapat silo? To je pěkně nebezpečná věc, lézt do sila. Odmítnout nicméně nemohl, to by riskoval vyhazov, takže jen kývl: „Okay.“

Když se vrátil domů do boudy, nalil vodu do umyvadla a opláchl si obličej, krk i ruce. Chvilku hledal, čeho by se najedl, nakonec se spokojil s plechovkou fazolí, stejně na nic neměl chuť. Postavil vodu na kafe, i to mu už docházelo, poslední dobou nebylo k sehnání, vůbec kdeco už se prodávalo jen na příděl, takový cukr, maso, ryby nebo vejce se v obchodě objevily málokdy. Pravá káva už vůbec, všude se prodávala jen cikorka. Del se usadil na zápraží, pomalu nabíral lžičkou fazole a stejně pomalu je jedl a přemýšlel. Ze sousedních domků k němu doléhaly hlasy, plechové rachocení hrnců a chvílemi ucítil i vůni čehosi smaženého. Kéž by mě z té trojice parohatých manželů přistihl některej jinej, a ne zrovna Moe Sutton. Když dojedl, vytáhl harmoniku a zkoušel vymyslet nějakou novou melodii, ale ani to na pocuchané nervy nepomáhalo.

Druhý den ráno se Del na dvoře Suttonova domu sešel se dvěma novými pracanty, které ještě neznal. Thomas Wooten, přezdívkou „Woot“, se představil jako Suttonův opravář: Jak se na farmě něco rozbije, já se vo to postarám, prohlašoval suverénně. Chlubil se, jak si dokáže poradit se vším, co se tu najde, všemu že umí jaksepatří promazat hejblata a kolečka, kůlny a stodoly že budou jako nový, když se do nich pustí, ploty jakbysmet, prostě že porychtuje všecko vod dřeva až po ty nejzapeklitější mašiny, že má pro Moea ty zlatý ručičky, nepostradatelný.

Ten druhý, Hicky Albright, jen obracel oči v sloup. „Ty máš brnkačku. To dybys měl na krku ty zatracený smradlavý kurníky jako já… Sutton má slepic a kačen na štyry stovky. V životě už ze sebe ten smrad nedostanu pryč.“

Postávali s Delem na tom dvoře, kouřili, odklepávali popel, klábosili a seznamovali se jeden s druhým. Pak ze dveří vyšel Moe, bulku s párkem v jedné ruce, cigaretu v druhé. Kývl na ně a řekl: „Deme na to. Vy dva si vemte lopaty, budete vyhazovat ven,“ ukázal na Woota a Hickyho. A obrátil se k Delovi. „Ty budeš zrno sešlapávat.“

Z toho úskočného a vychytralého výrazu se Delovi zachvěl žaludek. Vydali se k silům, lopaty a krumpáče přes rameno. Přes časnou ranní hodinu se vzduch prohříval, sotva se slunce vyhouplo nad obzor. Moe měl na farmě tři sila na skladování kukuřice, asi pětadvacet stop vysoké válce z vlnitého ocelového plechu, s vybledlým namodralým nápisem BUTLER pod horním okrajem. Vypadaly neškodně, ale každý, kdo kdy pracoval na nějaké farmě, znal zkazky o tom, jak snadno se mohou stát pastí, v níž na člověka čeká smrt. Del z nich nespouštěl oči. Tři sila, jedno za každou manželku, kterou jsem tu někomu svedl.

Woot a Hicky se zastavili u dveří prvního z nich. Tudy se zrno začne sypat ven, až ho Del shora uvolní. Opodál stál připravený náklaďák s dřevěnou korbou a hrdým logem na chladiči: Chevrolet 1928. Takže jak řekl Moe – mám vylézt nahoru a dovnitř a sešlapávat. Del se díval s lopatou v ruce na žebřík vedle dveří. Znělo to jednoduše, ale věděl, že to tak není. Dělal už na různých farmách několikátý rok. Žádná práce tu není lehká. Většinou je to dřina. A vždycky je svým způsobem nebezpečná, vždycky se může něco stát, ale stejně, tenhle úkol… Del znal jednoho dřevorubce, který se udusil, když se do zrna zabořil až po prsa. Ono se to nemusí nutně přihodit i mně, je to jen možnost, povzbuzoval sám sebe. Sevřel pevně lopatu v ruce a vydal se po žebříku vzhůru a Moe se pustil za ním.

„Kdy se odsud naposled vybíralo?“ zeptal se Del.

„To už je ňákou chvíli.“

To posílilo jeho obavy. To zrno bude nejspíš plesnivý, slepený dohromady.

Nahoře musel několikrát silně trhnout dvířky, než se mu je podařilo otevřít. Podíval se dovnitř. Silo bylo plné dobře přes polovinu výšky. Del odhadoval, že má pod sebou aspoň patnáct stop zatvrdlé kukuřice.

Moe o pár příček níž byl netrpělivý. „Tak hni sebou, dělej, vlez tam.“

„A co tak nějakej provaz nebo něco, že bych se přivázal k vnitřnímu žebříku?“

„Žádnej provaz nemám.“

„Co když se do toho začnu bořit a nebudu se mít čeho chytit, co pak?“

Moe se s tím nepáral. „No to aby ses začal rychle modlit, nejspíš. A padej už.“

Del strčil do vstupu jednu nohu a nahmátl příčel žebříku uvnitř. Pak druhou a sestoupil po něm až těsně nad povrch kukuřice. Když jeho oči přivykly šeru, viděl, že zrno je po obvodu výš a svažuje se směrem ke středu sila v širokém kuželu připomínajícím vodní vír. Zkusmo zlehka šlápl jednou nohou na povrch, potom druhou a zabořil se po kotníky. Svíral rukou příčku žebříku a bál se jí pustit.

V otvoru nad ním se objevila Moeova hlava. „Co tam stojíš jak tvrdý Y, koukej už konečně něco dělat!“

Del nechal ruku sklouznout ze žebříku a koncem lopaty obezřetně ďobl do kukuřičných zrn. Nic drastického se nestalo, a tak se opatrně, pomalu přesunul ke stěně sila a začal rýpat do zrna lopatou, kterou držel v jedné ruce, zatímco druhou se opíral o plech, aby neztratil rovnováhu. I přes tu všudypřítomnou plíseň se slepené zrno celkem snadno drolilo a Del pokračoval po obvodu kolem dokola. Když obešel celý kruh a nic hrozného se nestalo, odvážil se konečně popojít i do středu a uvolnit zrno i tam. Udělal všechno, co mohl, vrátil se k žebříku, vylezl nahoru, vystrčil hlavu ven jako sysel z díry a náramně si vychutnával ten hřejivý čerstvý vzduch.

„Můžete dole otevřít!“ houkl pak na parťáky.

Hicky odpověděl vztyčenými palci a trhl madlem dolních dvířek. Pak se oba chlapi chopili krumpáčů a začali sekat do stěny slepené kukuřice. „A už to valí!“ křikl Woot.

Del slezl po venkovním žebříku dolů. Teprve teď si mohl opravdu vydechnout. Pokání za jednu milenku mám za sebou. Do večera silo vyprázdnili; zbývala ještě dvě další. Druhý den proběhl stejně jako ten první. Del uvnitř sila ztvrdlé zrno rozrušil lopatou a pak je spolu s ostatními dvěma dole házel na korbu náklaďáku, jak nejrychleji uměl, hlavně aby to měl všechno z krku. Moe opodál pokuřoval svůj oblíbený tlustý doutník. Hotovo, uf, další odpuštění další nepravosti. I třetí den vylezl Del po žebříku na silo a stejně jako u těch dvou předchozích zkoumal pohledem jeho obsah ve snaze odhadnout hloubku. Tady bylo kukuřice už od pohledu víc, silo bylo plné asi ze tří čtvrtin.

„Tak naposled,“ řekl si nahlas, jako by mu snad někdo naslouchal. Moe popošel k patě žebříku a popohnal ho: „Přestaň se flákat a makej, sakra.“

Del se vsoukal dovnitř a pustil se do práce jako už dvakrát předtím, sekal hranou lopaty do slepeného zrna, dokud zvenčí najednou neuslyšel Moeův hlas: „Otevřte už ty dveře dole, ať to odsypává.“ Del strnul.

Hickymu dole se to taky nelíbilo. „To je přeci nebezpečný, když je Del eště vevnitř, ne?“ namítl.

Del se, jatý hrůzou, snažil dostat co nejrychleji k vnitřnímu žebříku. Při každém prudším pohybu se ovšem bořil a nakonec i upadl. Ještě víc ho vyděsilo, když zjistil, že zvednout se nebude ani rychlé ani snadné. Nějak se nakonec ale přece jen na nohy vyhrabal a v duchu si sliboval, že až se dostane k žebříku a vyleze ven, rovnou řekne Moeovi, že je ochotný dělat jakoukoli práci kromě téhle. Jakoukoli. A jestli bude mít Moe námitky, končím a jdu z farmy. Však nějakou práci někde najdu, a když ne, budu se jen tak toulat a žít z toho, co se nachomýtne. Nebude to poprvé.

Povedlo se mu udělat několik dalších kroků, a pak se stalo, čeho se bál nejvíc. Zrno kolem něj se najednou dalo do pohybu a Del začal ujíždět doprostřed sila a za okamžik už byl v kukuřici zabořený nad kolena. Nohy měl okamžitě jako zalité cementem. Nedokázal hnout ani prsty, přepadl dopředu, chňapal zoufale po přelévajících se zrnech, ale tím se na něj valilo jen víc a víc té zrádné hmoty a on se bořil hloub a hloub. Když se konečně narovnal, měl už kukuřici až po pás.

„Zavřete ty zatracený dveře, sakra, zavřete je!“

Podíval se vzhůru ke vstupnímu otvoru. Nikdo tam nebyl. Rozkašlal se, sípal, v krku ho škrábal prach zvířený pohybem zrna.

„Pomóc!“ zakřičel z plných plic, přesně v tom samém okamžiku, kdy Moe dole zavelel: „Vyhazujte!“

Vězel už v kukuřici po prsa, pažemi se ještě marně snažil o zrno nějak zapřít. Bylo to jako šlapat vodu; jen je kolem sebe vířil. S každým výdechem klesl o něco hlouběji a tlak na jeho tělo stoupl. Sypké zrno se chovalo jako svěrák, při každém Delově pohybu ho stisklo o něco víc. Vzduch kolem něj houstl pachem zatuchliny a Delovi se zvedal žaludek. Zrno bylo všudypřítomné, neodbytné jako nějaká živá beztvará bytost, která se kolem něj přelévala ve stále vyšších vlnách. Dělo se to všechno tak rychle – jestli mě to zasype úplně, jak dlouho potrvá, než se udusím? Příliš dlouho. Měl teď kukuřici skoro po bradu a za chviličku cítil dotek prvních zrn na rtech a v uších. Vyvracel hlavu vzhůru, odplivl, zalapal po dechu. Tlak na hrudi vteřinu za vteřinou sílil. Nemohl se už pořádně nadechnout, svět se s ním zatočil, před očima mu vyskakovaly hvězdičky, jako by se o něco praštil. Dýchalo se mu hůř a hůř, s obličejem obráceným nahoru upíral pohled na vstupní otvor, na ten malý obdélníček modré oblohy, a snažil se silou vůle docílit, aby se tam někdo objevil. Kdokoli. Pot a slzy mu pohled rozmlžily.

Nejsem sakra na smrt připravenej.

2. kapitola

Rae Lynn

Rae Lynn nemohla odtrhnout oči od pravého ukazováčku, na němž jí chyběl poslední článek. Čekala, až Billy Doyle vytlačí sud plný borové smoly po halabala stlučené rampě na vůz. Její manžel Warren – sedm let už jsme spolu! – stál vzadu a upozorňoval Billyho, ať nespěchá a dává pozor.

Je mi pětadvacet, ale beztak mám po těle víc jizev a šrámů než nějakej věkem sešlej dřevorubec. A to mám přitom štěstí, že je Warren vcelku slušnej a hodnej chlap, přestože je docela nemotora a taky ledacos dost odflákne. Aspoň se mu ale daří udržet kšeft, na rozdíl od mnoha jiných malých podniků, který se s touhle těžkou dobou marně potýkají a jeden po druhém krachují. Když se tu před nedávnem objevil mladej Billy ze sousedství, došlo mi, že už i Doylovi na tom musejí být opravdu zle. Je duben 1932, od zhroucení burzy už uplynuly tři roky, tři roky výhradně špatných zpráv v novinách, ale my zatím pořád dokážeme na prodeji smoly něco málo vydělat. Takže přece si nebudu lámat hlavu s tím, že se mi občas něco nepěknýho stane? Však on to nedělá schválně, není to s ním, jako když jsem bydlela v Magnólii – hódně poetický jméno pro sirotčinec! – kde měly vychovatelky zvyk štípat nás do paží za sebemenší hloupost, až nám naskakovaly modřiny jako bobule hroznovýho vína. A taky jsme si dosyta užívaly úmornýho vedra nebo ještě horší zimy v prádelně, kde jsme pod neúprosným dohledem paní Rankinové dřely při pravidelných službách. Jedna jako druhá jsme drhly na valše, máchaly ve škopku, po dvojicích ždímaly a nakonec bolavýma rukama věšely všechno od prostěradel po ručníky a ubrusy, o oblečení a prádle všech obyvatelek ani nemluvě, protože, jak nám paní Rankinová ustavičně opakovala: „Těžká práce buduje charakter.“

Kdepak, s Warrenem jsem proti tomu jako v sedmým nebi. Taky jsem mohla dopadnout jako ty všechny chuděry přadleny a tkadleny, kterýma se děvčata ze sirotčince automaticky stávají, jakmile jim je osmnáct, pokud se náhodou neobjeví nápadník ochotnej se s některou z nich oženit. Kdyby Warren tehdy nepotřeboval novou ženu, trčela bych teď od rána do noci v přádelně taky. A domů bych se sedřená vracela do nějaké profukující nebo rozpálené ubikace na internátě, k nějaké podobným osudem stižené spolubydlící, až dokud by se nenaskytlo něco lepšího, takže taky třeba napořád. Mně se ale naštěstí naskytl Warren. Šel jednou kolem našeho plotu do města a viděl mě na zahradě, kde jsem zrovna plela záhonky se zeleninou.

Zamával a zavolal: „Zdravím, slečno… jakpak se jmenujete?“

Rae Lynn nemívala obyčejně moc chuť bavit se s cizími lidmi. Chvíli si ho jen prohlížela. Docela mile se usmíval, byl vysoký, hubený, měl na sobě úctyhodně čisté modráky s laclem, vyžehlenou košili a na hlavě slamák. Zdvořile čekal s rukama v kapsách a ten úsměv mu z tváře nemizel. Trpělivost mu nechybí. Rae Lynn přistoupila blíž k plotu.

„Rae Lynn.“

„Rae Lynn? Pěkný jméno. Těší mě, Rae Lynn, já jsem Warren Cobb.“

Přikývla, ale vtom se od hlavní budovy rozlehl hlas paní Rankinové: „Návštěvy jsou povolené jen při vstupu přední bránou!“

Rae Lynn se otočila, že se vrátí zase k práci, ale on se ještě zeptal: „Býváte tu často?“

„Teď skoro každej den, když je tak hezky.“

Warren se od té doby zastavil na pár slov pokaždé, když šel kolem, a postupně se o Rae Lynn dozvídal víc, i o jejím dětství, dá-li se to, co žila v sirotčinci, nazvat dětstvím.

„A jak jste se tu vlastně ocitla?“

„Někdo mě sem přinesl, když jsem byla ještě úplně malinká. Prý jsem měla na plínce přišpendlený kus papíru se svým jménem.“

„Tak to možná bylo to nejlepší, co vás mohlo potkat. To už asi nezjistíte.“

Takhle o tom Rae Lynn nikdy dřív neuvažovala a na Warrenovi viděla, že to myslí vážně. Začal jí za sloupkem plotu nechávat malé dárečky, když ji někdy nezastihl v zahradě. Nebylo to nic velkého, jen drobnosti, taková malá gesta, aby věděla, že tu byl, a aby se měla na co těšit. Třeba nablýskané červené jablíčko. Bělostný kapesníček s krajkou. Růžičku. Po nějaké době se jí začal ptát, vždycky zásadně v neděli, jestli by se za něj nechtěla provdat. Nebyl to mužský, o jakém snila, nosila v hlavě obraz někoho mladšího. Warrenovi bylo čtyřicet a byl vdovec, na druhou stranu Rae Lynn jeho vzezření a chování vyzrálého muže uklidňovalo, a ta jeho nedělní vytrvalost byla taky docela milá.

Koncem léta, když se listí začínalo barvit a do vzduchu se pomalu vkrádal chlad, Rae Lynn na jeho otázku přikývla. Nebyla si zcela jistá, proč to udělala, snad kvůli stále neodbytnějšímu pocitu, že nikam nepatří, a taky že představa vlastní rodiny byla něčím, co do té doby nepovažovala za reálné, ale nyní s Warrenem to měla na dosah. Vzali se na podzim, těsně předtím, než začaly padat pekanové ořechy, a ona se odstěhovala k němu na farmu, kde Warren žil se svou předešlou rodinou. Ani za mák jí nevadilo, že je dům starý, prkna stěn šedá a omšelá a plechová střecha že reziví. Byl to její první skutečný domov. Warren se zmínil, že se tomuhle typu obydlí říká průstřelák.

„A proč?“ ptala se Rae Lynn.

„Protože když někdo vystřelí do předních dveří, proletí kulka celým barákem až do polí a nic nezasáhne, když budou všechny dveře otevřený.“ První místností od vstupu byla obývací světnice. Za ní ložnice a poslední byla kuchyně s dveřmi na zadní dvorek. A na protější straně dvorku kůlna, taky průchozí. Dál za ní stála stodola na tabák, udírna a kurník přilepený k boční stěně větší stodoly. Rae Lynn na farmě hledala stopy po jeho prvním manželství, ale marně; bylo docela jasné, že Warren už tu nějakou dobu bydlí sám. Stačil letmý pohled na nepořádek, ženská ruka tu očividně chyběla. U křesla, kde si po večerech četl, stál stoh knížek a novin, všude se válely nádobky na smolu a na terpentýn, nářadí, všelijaké hadry flekaté od bůhvíčeho, špinavé talíře. Skleněné mléčné talíře s bleděmodrými okraji. To je krása, ty určitě pořídila jeho první žena, říkala si Rae Lynn. Věděla, že se jmenovala Ida. Ida Neill Cobb, stálo na náhrobním kameni na malém paloučku mezi stromy. „Měla něco se srdcem,“ řekl Rae Lynn jednou Warren. „A mě do něj vlastně nikdy nepustila,“ dodal ještě. Měli spolu syna Eugena, prý je právníkem a žije v Jižní Karolíně.

Pro Rae Lynn byl tenhle dům obklopený světlým hájem voňavých borovic prvním místem, kde se mohla cítit opravdu doma, a tak se starala, aby se podobal jejím představám. Vydrhla všechno, co mohla, od stropu až po podlahu. Na okna pověsila závěsy, které sama ušila. Přemluvila Warrena, aby vymaloval kuchyň. Jednou odpoledne, krátce po svatbě, spolu stáli na verandě, Warren ji jednou rukou objímal kolem ramen a druhou jí ukazoval různé druhy borovic, které rostly kolem. „A támhlety, s těma nejdelšíma jehlicema, to jsou vlasatky, borovice bahenní se správně jmenujou. Vlasatky jsou pro nás nejdůležitější, kočkó.“ Říkal tak Rae Lynn už od začátku a jí se líbilo, jak to slůvko na konci protahuje, kočkó. Warren pocházel z dlouhého pokolení severokarolínských smolařů, lidí, kteří se živili sběrem a zpracováním smoly, tedy borové pryskyřice. Za těch sedm let manželství naučil Rae Lynn všechno o tom, jak se smola sbírá, jak se z ní vyrábí terpentýn, a ona teď pracovala s ním. Zvládala stejnou porci práce jako on, oba se lopotili od rána do večera, aby nehladověli. Musela si přiznat, že ji občas i napadne, jestli se s ní Warren neoženil jen proto, aby měl stálého pomocníka. Snažila se to ale tak nebrat. Snažila se věřit, že ji Warren má rád, že ji miluje tím svým jednoduchým způsobem bez příkras a cukrování.

A byli samozřejmě i další, kdo si potřebovali něco vydělat, ochotní k jakékoli práci, zrovna jako ten Billy Doyle, co sem dnes přišel poprvé. Rae Lynn ho s obavami sledovala, jak se namáhá. Pokaždé, když měli s Warrenem na práci najatého někoho nového, byla z toho docela nesvá. Důsledky hospodářské krize už dostihla i Billyho rodinu, stejně jako postupně všechny venkovany. Výkupní ceny padaly tak nízko, že si farmáři museli hledat další práci, aby si přivydělali a dokázali uživit děti a platit složenky. Každý už slyšel o takzvaných Hoovervilles, osadách pojmenovaných podle prezidenta Hoovera, které rostly kolem větších měst jako houby po dešti. Bylo to prachbídné, improvizované bydlení, jen zřídka něco víc než táboření pod kusem plachty. Nikdo se do takového způsobu života samozřejmě nehrnul, jenže ani zámožnější sedláci už často neměli jinou možnost, když jim začala šlapat na paty banka. Děti chodily místo slušného oblečení bosé a v hadrech, charitní stravovny už nabízely jen vodnatou polívku, zkrátka kdekdo na tom byl špatně.

Všichni zoufale sháněli práci, nikdo si moc nevybíral, lidé byli odhodlaní dělat cokoli. Jenomže o farmě Warrena Cobba se proslýchalo, že tam se nechá zaměstnat jenom rozený sebevrah. Že tam slovo smola neznamená jen borovou pryskyřici. Tahle Warrenova ‚reputace‘ se šířila po celém okrese jako požár v přeschlém lese. Když měl člověk štěstí, přišel u Cobba jen k nějaké té zhmožděnině, i pár popálených se našlo, dva dělníci utrpěli zlomeninu. Ti, kterým se zranění jednou nebo dvakrát o fous vyhnulo, se už do práce nevrátili, což taky o něčem vypovídalo. Zůstat práceneschopný, byť třeba jen na krátký čas, pro ně byl luxus, jaký si prostě nemohli dovolit. Warren sbíral pryskyřici do miskovitých prohlubní – okřínů – které se vydlabávaly přímo do paty stromu. Takhle se to dělalo ‚postaru‘ a Warrenovi to bylo milejší než zkoušet novoty, jako byl Hertyho systém plechových žlábků a keramických nádobek, které už začala používat většina smolařů. Nepřesvědčilo ho, ani když mu ostatní tvrdili, že se tak dá smoly nasbírat víc. Warren zkrátka vězel ve svých zažitých zvycích jako v železné košili. Rae Lynn měla pocit, že pohár přetekl tehdy, když jeden z chlapů v lese dodýchal pod stromem, který na něj spadl, právě pod tím stromem, do kterého den předtím Warren vydlabal nový okřín. Proud pracantů, už tak sotva kapající, po téhle události vyschl jak stará borovice, co už ze sebe veškerou smolu vydala.

Rae Lynn se nechtělo zase zabývat tím, jak přišla o poslední článek ukazováčku, ale její mysl se zpátky k tomu dni stejně vypravila. Stalo se to jen týden po jejich svatbě. Rae Lynn tehdy ještě netušila, jak záludná může práce s Warrenem být, a první lekce na sebe nedala dlouho čekat. Warrenovi se stávalo, že se přestal soustředit zrovna v těch nejkritičtějších momentech. A měl sklon příliš spěchat a tak trochu věci odbývat. Ten den tenkrát na Rae Lynn zavolal: „Hele, kočkó, pocem na moment, podrž mi to tadydle, jo?“ a podával jí ceduli s namalovaným nápisem COBBOVA TERPENTÝNOVÁ FARMA. Rae Lynn se usmívala a on taky, oba byli nadšení z představ nového podniku, který se vyklubal z Warrenovy domluvy s kýmsi, kdo od něj chtěl pryskyřici na výrobu terpentýnu nakupovat.

Warren otočil v ruce teslici, kterou dlabal v lese okříny, a použil její zadní plošku jako kladivo. Rae Lynn držela ceduli tak, aby ji Warren mohl přitlouct na kmen, a on ji v příštím okamžiku trefil rovnou do špičky ukazováčku. Zaječela, její muž sekerku upustil, a ta jí spadla na nohu. Oboje to bolelo jako ďas, ale žaludek se jí zvedl hlavně při pohledu na ten prst. Zavřela raději oči, aby neviděla, jak ho má doslova rozpláclý a už i zalitý krví. Nehtové lůžko se rapidně rychle barvilo do fialova. Svezla se na zem, ruku si držela tou druhou v klíně a tichounce úpěla. Warren chodil sem a tam a spílal si, jaký je trouba. Když po chvilce nejhorší bolest malinko otupěla, Rae Lynn ho ještě i uklidňovala: „To nic není, Warrene, neboj, to se zahojí.“

Vstala, šla do domu, trochou terpentýnu z jejich bezedné zásoby si prst očistila a vydezinfikovala a obvázala si jej proužkem plátna ze staré zástěry. Zbytek dne pak pracovala jako obvykle, ale k večeru bolest zesílila natolik, že Rae Lynn nemohla spát. Každý úder srdce jí v ukazováku mučivě zatepal. Nesnesitelně. Je to zvláštní, říkala si, jak veliká je to bolest, na tak malým kousku těla. Koneček toho prstu měla na dotek jakoby rozměklý. To mám určitě rozbitou i kost. Po dvou dnech už ta pulzující muka opravdu nemohla vydržet. Celý prst měla opuchlý a strašidelně modrý.

„Hele, já vím, co s tím uděláme,“ řekl Warren.

Rae Lynn seděla u stolu a sledovala ho, jak vzal do ruky ramínko na kabáty, narovnal zahnutý konec háčku a podržel ho chvíli v plamínku petrolejky. Když se konec háčku rozzářil doruda, řekl Warren: „Ukaž, dej mi ten prst.“

Rae Lynn se zdráhala, ale on tvrdil, že to zaručeně pomůže. „Viděl jsem na vlastní oči, jak si takhle vyléčil ránu můj táta,“ dušoval se. Podala mu tedy nakonec váhavě ruku a on přitiskl rozžhavený konec háčku doprostřed jejího zčernalého nehtu. Zvedl se drobný bílý obláček kouře a v nehtu se objevila díra. Warren zmáčkl, Rae Lynn vykřikla: „Áááu!“ a krev vystříkla přes celý stůl. K jejímu překvapení však ten tlak opravdu polevil, pulzující bolest se zmírnila.

„Vidíš?“ podotkl Warren.

Nemohla nesouhlasit, vážně to bylo lepší. Udržovala prst stále čistě ovázaný a byla přesvědčená, že teď se to už skutečně zahojí. Jenomže za další dva týdny začalo poranění ošklivě páchnout. Bolest se vrátila a byla ještě horší než předtím. Prst jí zčernal celý a Rae Lynn se třásla horečkou.

Warren se rozjel pro doktora Perdua a ten prohlásil, sotva její prst spatřil: „To je gangréna.“

„A co se s tím dá dělat?“ zeptala se Rae Lynn.

„Jedině odstranit celý poslední článek, možná o kousek víc.“

Šokovaná Rae Lynn se s pusou dokořán ohlédla po Warrenovi. Tvářil se jako spráskaný pes, nic víc se z jeho výrazu vyčíst nedalo. Doktor Perdue vytáhl z černého koženého kufříku tašky kovovou injekční stříkačku a vpravil jí pod kůži na prstu něco na umrtvení. Potom už Rae Lynn nedokázala jeho zákrok vnímat úplně jasně, ale stejně slyšela, čichala, cítila, co se děje, jednoduše proto, že to anestetikum nebylo žádný zázrak. Jen bezmocně tiskla rty a snažila se ovládnout žaludek, když cvakavé zvuky po chvilce vystřídalo vrzání jemné pilky. Cítila i škubavé a tahavé pohyby, když jí doktor pahýl zašíval a pomalu se jí ulevovalo. Když bylo hotovo, připomínal její prst spíš maličký polštář. Dlouho ten pohled nemohla vystát. Ani později, už dávno bez obvazu.

A ani teď.

Billy se pořád snažil vytlačit ten sud nahoru na korbu, jenže ta záludná nádoba se spolčila se zemskou přitažlivostí, nemluvě o tom, jak byla těžká. Zaručeně jsem už viděla i desetiletý děti bytelnější, než je tohle tintítko, říkala si Rae Lynn, vždyť ten sud beztak váží víc než Billy. Kousek po kousku se sud valil výš po dvou prknech, a ta se prohýbala víc a víc. Obě byla dávno prožraná červotočem a zvlášť to na levé straně vypadalo, že co nevidět povolí. Však jsem to Warrenovi už říkala.

„Ty prkna rupnou, jsou prožraný, hlavně to levý, jen se podívej.“

Warren střelil po prkně koutkem oka a pak zašermoval rukama, aby ta její slova od sebe rozehnal. Jako kdyby na něj dotíralo hejno komárů, pomyslela si. Táhlo teprve na devátou, ale Billy už měl košili skrz naskrz propocenou; plandala na něm jako mokrý hadr. Slamák pošoupnutý dozadu, nad zrudlým obličejem se mu houpal pramen blonďatých, skoro až bílých vlasů. Pustil se ráno do práce se vší vervou a sílou dvacetiletého mladíka, byť vychrtlého, ale teď už byl zjevně na pokraji sil.

„K čertu s tím!“ zaklel a zalapal po dechu.

Warren stál na korbě a snažil se ho povzbudit. „Jde ti to dobře, mladej.“

Moc to ale nepomáhalo. Billy zarýval nohy do země, aby tu tíhu vůbec ustál. Špičky bot měl „na žraloka“ – ošoupané a rozpárané, že mu bylo vidět ponožky a dírami v nich i prsty, růžové jako nožičky miminka. Pánbů s tebou, chlapečku. Někdo by mu to měl všechno trochu pospravovat. Nabídnu mu to, jestli tu nějakou dobu vydrží.

„Eště malej kousek a máš to z krku, mladej,“ řekl Warren.

To těžko, pomyslela si Rae Lynn. Sudů je potřeba naložit ještě několik. Praskot dřeva se rozlehl ostře a náhle, jako výstřel z pistole. Billy se snažil udržet sud tak, aby se neskutálel na něj, zapíral jej rukama ze všech sil, jenže ho nedržel rovnoměrně, nakláněl se na jednu stranu víc. Ramena se mu chvěla tím nadlidským úsilím. Warrenův nadějeplný výraz byl tentam, nahradilo jej svraštělé zklamání. Billy s obličejem fialovým námahou přidušeně hekl. Byl proti svému buclatému soupeři ve zjevné nevýhodě, takže se mu sud vzápětí svalil na nohu a Billyho bolestný řev se s ozvěnou rozletěl mezi vrcholky borovic a nesl se dál do hlubin světlého lesa. Poplašená vrána s krákáním zmizela v záři rozpálené oblohy. Warren seskočil z korby. I Rae Lynn se rozběhla k Billymu.

„Panenko skákavá!“ úpěl chlapec. Zaškubal sebou nejdřív na jednu stranu a hned zas na druhou, chtěl nohu zpod sudu vytrhnout, ale neměl na tak drastický pokus nervy.

Warren se opřel do sudu, že ho odvalí. „Nééé!“ odradil ho Billyho přerývaný řev. Zarazil se, váhal, co tedy udělat.

Rae Lynn se k Billymu sklonila a řekla mu: „Hele, musíme s tím pohnout. Takhle vůbec nevíme, jak zlý to je, víš.“

Warren udělal pár kroků sem a zase tam. A klel jako pohan. „Já jsem snad prokletej!“

Billy lapal po dechu, rukama si křečovitě svíral krempu klobouku a zároveň si tiskl spánky.

„Jak zlý to je? No hrozně zlý!“

„No jo, a co teda? Chceš tady takhle zůstat navěky?“

Billy funěl, zprudka oddychoval. „To asi né!“

Poslední slovo bylo spíš jen další zaúpění. Rae Lynn se rozběhla do domu. Z jasného slunce venku to bylo jako vletět do jeskyně, ale ona věděla, co a kde najde. Zamířila k velikému litinovému dřezu s pumpou na vodu a popadla z poličky nad ní láhev whisky. A spěchala zas ven, dveřní zástěna se za ní zabouchla sama, byla na pružinku. Rae Lynn podala láhev Billymu. Lačně po ní chňapl, lokl si pořádně, pak ještě jednou. Warren na ni kývl a ona k němu popošla, připravená pomoct. Billy se tiše rozkňučel.

„Hele, synku, tak teď to z tý tvojí nohy odkutálíme, jo?“

Billy měl tvář bílou jak stěna.

„Můžeme?“ zeptala se Rae Lynn.

Chlapec si znovu pořádně lokl, polkl a pak hlesl: „Tak do toho.“

Warren s Rae Lynn zabrali rychle a vší silou, sud se odvalil o kus dál a Rae Lynn sebou trhla, jak Billy zavyl jako zvíře, načež vytřeštil oči na svou nohu, jako by čekal, že uvidí jen krvavou kaši.

„No, nevypadá to tak zle,“ usoudil nakonec, „ale bolí to teda jak sviňa.“

Začal si rozvazovat botu, ale když ji měl zout, ruce se mu zarazily. Narovnal se zase a podíval se na Rae Lynn.

„Já to nedokážu,“ šeptl.

„Mám to udělat já?“ zeptala se.

Billy znovu zaklel a pak dodal: „Mně je jaksi na blití.“

Rae Lynn se nepokusila rovnou mu botu sundat, nejdřív opatrně nadzvedla roztrhanou koženou špičku. Prsty v děravé ponožce už Billy neměl růžové, ale promodralé a tu ponožku trochu zakrvavenou. Připomnělo jí to vlastní ukazováček. Byla si téměř jistá, že má chlapec tu nohu rozdrcenou. Zvedla hlavu, její zelenavý pohled se setkal s jeho modrým. Svraštila čelo:

„Prsty to schytaly, možná i nárt, ale bude to dobrý.“

Klidný tón a zvolená slova se ale moc neshodovaly s tragickým výrazem v její tváři. Billy si uvědomil, že se v prvním odhadu nemýlil.

„Jak budu kurnik vydělávat s rozšmelcovanou haksnou? Voni mi lidi říkali, že sem nemám lézt. A vida, jak to dopadlo.“

Warrena se to dotklo. „Hele, nikdo tě sem násilím netahal. A vůbec, kdože to říkal?“

Billy opatrně zkoušel, jestli může na poraněnou nohu přenést váhu těla. Rae Lynn ho vzala za paži, že ho podepře, ale on se odtáhl. „Dejte ty zatracený ruce pryč vode mě. Všichni to říkají,“ obrátil se k Warrenovi.

Teď se urazila i Rae Lynn. „Jak chceš.“

Billy se odbelhal o pár kroků dál, až konečně našel dostatečně dlouhý klacek, o který se mohl opírat jako o berlu. I tak mu chůze šla jako psovi pastva, ale přesto odcházel, šel tam, odkud ráno přišel. Rae Lynn vrhla nevěřící pohled na Warrena. Ten jenom rozhodil ruce. „Ále, stejně ten kluk nic neumí.“

„My ale někoho na výpomoc potřebujeme, Warrene. Tohle všechno sami nezvládneme. Nepošleš dopis Eugenovi, aby přijel?“

Warren zvrátil hlavu. „Eugenovi? Ba houby. Ten má fůru práce s tou svou praxí, pan advokát. Když se tu neukázal za celou tu dobu, co je Ida pryč, tak proč by sem jezdil zrovna teď?“

„Protože je to tvůj syn, ne?“

Warren pohrdavě odfrkl. „On byl dycky hlavně maminčin chlapeček, a když umřela, prohlásil, že už se sem nikdy nevrátí, ledaže by mu z toho něco mohlo kápnout.“

Warren v té chvíli netušil, jak se mu jeho slova do měsíce potvrdí a holá pravda z nich bude řinčet i s ozvěnou.

3. kapitola

Del

Del nevěděl, že Moe vylezl na žebřík a koukal do sila, ale neviděl nic než jen přelévající se kukuřici. Nemohl Dela vidět, zrno už ho kompletně pohltilo a svíralo jeho tělo ze všech stran a směrů jako nějaká podivná síla. Snažil se nadechnout, ale hrudník se mohl zvedat a klesat jen minimálně. Dusil se, marně se snažil, nakonec vydechl a pak už do sebe ani trošku dalšího vzduchu dostat nemohl. Jeho mysl vysílala organismu varovné signály a srdce se otřásalo marnou námahou. Byl uvězněný ve svislé poloze čtyři stopy pod povrchem patnáct stop hluboké masy zrna. Moe se nahoře otočil od vstupu na ty dva dole. „Nic tam nevidím. Musel se probořit. Asi je už po něm.“

Del jeho slova slyšel a pak náhle i viděl, co se děje. Viděl, jak Moe sestupuje po žebříku dolů. Jak Hicky s Wootem překotně kopou a vyhazují lopatami zrno přes rameno. Tu drtivou bolest v hrudi už necítil. Sledoval, jak z pole k silu přibíhá ještě kdosi třetí a otevírá dveře na druhé straně válcové konstrukce. Jak popadl lopatu a taky začal zuřivě rýt do ztvrdlé stěny slepených zrn. Del neměl ani tušení, jak je možné, že to všechno vidí. To se mi asi jen zdá. Moe stál opodál a zapaloval si doutník. Uvolněné zrno začalo proudit oběma spodními otvory volně ven a všichni tři muži se oháněli lopatami jak o závod, aby dopřáli té hmotě co nejvíc prostoru. K svému překvapení pak Del uviděl i sám sebe, jak se bezvládně vykutálel ze sila těmi dveřmi, u kterých se činili Hicky a Woot. To tělo bylo jako kus hadru, taková netečná, pomuchlaná podoba lidské postavy, pokrytá vrstvou plesnivého prachu. Hicky ho obrátil na záda a vytřel mu rukávem ústa. A pak tomu tělu bušil na hruď a řval na něj: „Hej! Hej, prober se!“

„Je po něm, že jo,“ řekl Moe.

Znělo to jako toužebné přání. Ale moment, to jako po mně? Já přece nejsem mrtvej, ne? Nebo jo? Všechno jasně viděl, necítil ale vůbec nic. Zdálky uslyšel i tátův hlas, táta je už po smrti slušných pár let, a teď na mě volá jménem. Jak je tohle možný? Náhle, bez varování, ho zaplavilo silné nutkání oddělit se od tohohle zážitku, odmítal se s takovým výsledkem smířit, síla vůle byla tak neúprosná, že ho pohltila podobně jako předtím to vražedné zrno a najednou zas bylo všude kolem to zrno. Cítil teď, jak se pohybuje, jak v něm klouže, všechny vjemy jako by letěly pozpátku. Dostavila se znovu drtivá bolest, sílila v něm a cosi podobného zášlehu blesku ho oslepilo a uťalo ten dosavadní pohled.

Dávil se, chrčel, převrátil se zpátky na břicho. Vyzvracel, co mohl. Když konečně otevřel oči, viděl jen jakési jasně zelené pruhy. Přivřel víčka, zamrkal, znovu je otevřel, podíval se – lístky a stébla trávy teď viděl docela ostře. Převalil se zas na záda. Nad ním se pohupovaly ještě vyděšené tváře Woota a Hickyho, obě s ústy dokořán překvapením, že Del žije. Připadal si, jako by ho pořádně zmlátili, bolela ho v těle každá kůstka.

„Hej,“ hlesl Hicky. „Slyšíš mě?“

Moe dál bafal z doutníku. „Jsem si už byl pomalu jistej, že to máš za sebou,“ utrousil.

Del si pro změnu byl jistej, že to Moea zklamalo. Rozkašlal se, snažil se vychrchlat všechno, co navdechoval. Posadil se, zaregistroval, že má paže poseté ďolíčky velikosti kukuřičných zrnek, tak velký byl ten tlak. Vyhrnul si košili, na hrudi to bylo horší, kolem žeber už mu naskakovaly modřiny. Nohy měl zdřevěnělé; zahýbal s nimi a zakroutil kotníky. Měl je opuchlé, na pohled i na pocit. A vyčerpaný byl víc než po dlouhém dni těžké práce.

Woot zavrtěl hlavou. „Eště sem neviděl nikoho, koho to v silu zasypalo a pak vypad ven živej.“

„To já taky ne,“ přitakal Hicky. „Tendle hošan je holt klikař. To nad ním sám pánbu podržel vochrannou ruku.“

Del znovu zakašlal, vyplivl hlen a sípl: „Vodu – napít.“

Woot sundal z bočnice náklaďáku plátěný měch a podal ho Delovi. Ten zaklonil hlavu, polil si tvář a pak jen pil a pil.

„Kde je ten třetí?“ zeptal se, když si otřel ústa.

Woot a Hicky po sobě koukli. „Počkej, kerej jako? Tyndall?“

„Já nevím, jak se jmenuje,“ řekl Del. „Prostě ten, co vyhazoval zrno na druhé straně.“

„Jak to víš?“ podivil se Moe.

„Viděl jsem ho.“

Všichni tři si to přebírali v hlavě. První se ozval Hicky: „Když‘s vypadl z toho sila ven, tak Tyndall se sebral a šel si zas po svojí práci. Ale to je už dobrejch deset minut aspoň, kruci. Tos byl ještě úplně mimo.“

Chvíli bylo ticho. Del si pamatoval, co viděl. Měl to v paměti otisknuté stejně výrazně, jako to zrno na kůži. Jenže kůže se vzpamatuje a viditelná stopa zmizí, kdežto na ten pohled v životě zapomenout nemůžu, vím to. Je to fakt divný. Ostatní na něj koukali s jistou dávkou obezřetnosti.

Del se zahleděl na Moea. „Vy jste jim poručil, ať ty dveře otevřou.“

„Jak ty vo tom můžeš něco vědět?“ bránil se Moe.

„Tadyhle Hicky mi bušil na prsa, jestli žiju.“

Woot tomu taky nemohl uvěřit. „To snad jen tak vodhaduješ, ne? Jak bys to mohl vědět?“

„By mě taky zajímalo,“ vyhrkl Hicky.

I ten Moe už teď vypadal docela nervózně. Ostatní dva se zas chopili lopat a vrátili se k práci, i když možná si hlavně chtěli zachovat odstup od toho přeživšího podivína.

Del zůstal sedět na zemi a přemítal o tom, co se přihodilo. Moe dokouřil doutník a pohodil špaček na zem. Zjevně se už vzpamatoval z počátečního překvapení a zklamání, protože vzápětí bafl: „Tak co? To tu jako budeš sedět do večera, nebo co? Za sezení tě neplatím.“

Del pomalu vstal, kolena ho ještě docela neposlouchala, ale neupadl. A hlavně, byl naživu. „No jo. Tak já jdu zas na to. Povolený je to zrno pěkně, že jo.“

Pleskl si kloboukem dvakrát o stehno, aby ho oprášil, a nasadil si jej na hlavu. Mrkl spiklenecky na Hickyho s Wootem, kteří po něm pořád zaraženě pokukovali, dobelhal se zatím zdřevěnělýma nohama k hromadě kukuřice a hledal svou lopatu. Vyhrábl ji skoro zprostřed té kupy, tam, kde ho silo vyplivlo. Začal zrno nahazovat na korbu, a když se Moe konečně uráčil obrátit k odchodu, ustal Del v práci a dlouho se za ním díval. Vsadil bych celej dolar, že na mě vymyslí něco dalšího.

Wootovi to pořád vrtalo hlavou. „Hele, cos teda všechno viděl?“

Del se opřel o lopatu a přivřel oči. „Viděl jsem toho třetího, jak běží přes pole k silu, jak otevřel ty druhý dveře a začal vyhazovat, aby to urychlil. Měl na sobě modrou košili.“

Hicky se k nim přitočil. „A nás dva jsi teda taky viděl?“

Del se soustředil na výjevy v mysli. Celá ta událost mu připadala jako sen a on se bál, aby se to přece jen nerozplynulo beze stopy.

„Jo, viděl.“

„Ale to přece není možný,“ namítal Hicky. „Dyť tos tam byl zasypanej, člověče!“

„A dál?“ zajímal se Woot.

Del pokračoval: „Moe nehnul ani prstem, jen postával opodál s tím doutníkem. Hicky, tys řval: ‚Hej, hej, chlape!‘ stejně jako pak znovu, když jsem se probral. A bušil jsi mi pěstma na prsa.“

„Ty vole,“ ucedil Woot.

„Mě podrž, takovýho něco jsem jakživ neslyšel,“ přidal se Hicky.

Woot se zamyslel. „Má babička kdysi řikala, že zažila, jak její strýc jednou onemocněl a umřel. A pak prej přišel k sobě, zrovna když se ho chystali pochovat. A všem pak vykládal, že viděl všechny ostatní z rodiny, co už dávno umřeli, jak stáli kolem jeho postele.“

Chvíli pracovali mlčky, a když pak znovu promluvili, bylo to už o něčem jiném, ne o Delovi.

Dela zaujalo, když se Woot zmínil: „Psal můj brácha, že prej vobčas bejvá práce v takovejch těch terpentýnovejch táborech. Prej kdesi na východ od Valdosty je jeden takovej, jmenuje se to tam Swallow Hill, Vlaštovčí kopec.“

„Takovejch táborů je fůra, až dolů na Floridu. Ty jo, ale smolařina, to je fakt hrozná práce,“ mínil Hicky.

„Ale horší než dělat u Moea to zas bejt nemůže, co myslíš, Dele?“

„Čertví. A jestlipak teda berou nový lidi?“

„Možná jo,“ mínil Woot. „Ty už s terpentýnem nějakou zkušenost máš, že jo?“

Bodejť bych neměl. Smolařil už kdysi můj děda a pak i táta, měl jsem k tomu kde čuchnout.

„Jo, nějakou jo,“ přisvědčil a zmlkl.

Motala se mu trochu hlava, bylo mu pořád ještě divně, a nemohl se zbavit myšlenek na Moea. Nevěřil, že to ten chlap nezkusí znovu. Když silo v podvečer vyprázdnili, Moe se vrátil. V ruce držel smažené žebírko a okusoval ho jako pes.

Zkontroloval, že je vše hotovo, namířil prstem na Dela a řekl: „Zítra začneme navážet čerstvý zrno. Ty sila pěkně vyčistíš, aby byly nachystaný. Do každýho vlezeš a dáš si na tom záležet. Možná z toho bude tvoje hlavní práce.“

Del jen pokrčil rameny, jako že je mu to úplně fuk.

„Fajn,“ zareagoval na to Moe. „Tak dneska padla.“

Del šel do své chajdy, hodil sebou na postel a uvažoval. Věděl, že do žádného sila už v životě nestrčí ani nos. Nechtělo se mu brát nohy na ramena. Budu rázem ten špatnej, ten slaboch, zbabělec, ten, co stejně za nic nestál. Reputace je v dnešní době pomalu jediná cenná věc, co člověk má a kterou má šanci si zachovat, ale stejně udělám nejlíp, když se vytratím potichu a potmě. Nakonec, co je mi po tom, co si o mně Sutton pomyslí? Nebo ostatní?

Noc překryla farmu i celý kraj tmavou dekou a Del si sbalil svých pár švestek. Náhradní košili a modráky. Konzervy s fazolemi ani párky už žádné neměl, ale zbýval mu ještě kus kukuřičného chleba. Zabalil ho tedy do kusu hnědého papíru a strčil do velké bandasky, kterou měl ještě z předešlé farmy. Ouško té nádoby si pověsil na opasek, aby měl při chůzi volné ruce. Škoda, že nemám takovej plátěnej vak na vodu jako Woot, pomyslel si, ale pouhé přání mu nic nevyčarovalo. Poplácal se po náprsní kapse, aby se ujistil, že v ní má Melody, z trámku nade dveřmi sundal pušku a pověsil si ji přes rameno.

Vyšel ven, nehlučně jako hvězdy nad obzor, a stejně tiše za sebou zavřel. Hned pár kroků nalevo stojí Bakerovic chajda a za ní ta Tuttleova. A na druhé straně přes cestu bydlí Jonesovi. Nic mě tady nedrží, nic, na čem by mi opravdu záleželo. Jsou to fajn lidi, milí, ale já musím zas o kus dál.

Table of Contents

Část I. – Útěky

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola