Fotky: Bludičky, Jakub Cejpek, Libor Erben, Honza Freml, Merity Hay, Petr Havlan, K2, Martin Kalous, Olda Kelnár, Hanka Kosová (FB), Alena Bigi Koubová, Péťa Kváková Všudezdejší, Lůca Kutrová, Vendulka Laštovková, Kačabka Mikulenková, Pavel Přílepek, Miloslav Průšek, tommie23,
Martin Úbl, Hanii Zubalová, Filip z CestaSNP.sk

Text © Martin Úbl a přátelé, 2022

© Nakladatelství JOTA, s.r.o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-090-9
ISBN mobi 978-80-7689-091-6

„Stezka existuje sama o sobě,

ale díky lidem žije.“

Samko Valko, Stezkař

STEZKAŘ:

(též francouzsky le Stezkour, španělsky los Stezkos, polsky Szczcteczczkarcz)

Hrdý jest to člověk kráčející Stezkou. Připomínajíc Rychlé Šípy – svým žitím Modrého života Mirka Dušína, neb ve studené vodě se koupe, ptáčky zachraňuje z hnízd, odpadky po Bratrstvu kočičí pracky sbírá a stařenky přes přechody v lese převádí. Zvídavostí jest jako Jindra Hojer, pokrývkou hlavy připomíná Červenáčka, neb po týdnu v horách musí své mastné vlasy skrývat, pokud nechce mít podkovičku jako Jarka Metelka. Radostí ze života, věčnými příhodami a všemi druhy silných zážitků cítí se být Rychlonožkou.

Stezkař jest navždy duší mladý člověk.

Malý Ottův slovník naučný
(Praha, 1863, strana 1 234, ISBN 1)

Jediné a pravé Stezkařské desatero

1. Co nemáš, nepotřebuješ.

2. Cokoliv potřebuješ, je to vždy
na dně krosny.

3. Je jedno, jak jsou narvané krosny.
Kafe se tam vejde vždycky.

4. První den chutná jakékoliv jídlo všem.

5. Co nesmrdí, to je čistý.

6. Rovina je, co je rovně. Na sklonu nezáleží a je zakončena serpentinou.

7. Nikdy nevěř místním. O počtu obyvatel, zbývajících kilometrech, výšce a zbývající době pochodu zásadně jen žertují!

8. Chceš-li se v noci vyspat, je třeba večer předtím sníst psy v okolí.

9. Zima je jen pocit.

10. Padají-li ti kalhoty, seš za půlkou Stezky.

O vzniku Stezky

Myšlenka vytvoření dálkového přechodu v Čechách, který by byl veden v podobném stylu jako ty slavné zahraniční, vznikla v kanadských Rockies na treku zvaném Great Divide Trail. To je 1 200 km dlouhý přechod, jehož větší část není značená, a ročně si na něj troufne kolem padesáti odvážlivců. V roce, kdy jsme ho absolvovali my, zde pršelo nejvíce za sto let.

Ale i při chůzi v dešti a uprostřed různých brodů a mokřin člověk zpomalí a má čas přemýšlet o různých věcech. Třeba proč už se dnes brodíme potřicátý, jak stará je medvědí stopa před námi, jestli jsou na světě místa, kde neprší, jestli někdy vůbec ještě přestane pršet, zda je naše karma na dostatečné úrovni nebo jestli je toto počasí trest za naše hříchy. Ale došlo třeba i na to, že jsme celou jednu etapu plánovali, jak začít do Čech dovážet speciální trekařské sušenky, které nám po cestě chutnaly. Jenže pak jsme se jich přejedli a celý podnikatelský plán byl v troskách. Díky tomu jsme se mohli soustředit na něco jiného a zrodil se nápad na vytvoření podobného treku v Čechách.

To, že u nás máme nejlepší značení na světě díky Klubu českých turistů, je známé. To, že zde jsou některé trasy jako Hřebenovka, Jiráskova cesta, nebo E3 či E8, jsme věděli. Ale to, co jsme si my jako parta kamarádů mysleli, že by mohlo spoustu lidí zaujmout, bylo něco trochu jiného. Tedy vytvoření trasy, která povede přes celou naši zemi a jež by se svým zajištěním a volně dostupnou podporou podobala světovým dálkovým trekům. Tak vznikly webové stránky se všemi informacemi, k nim facebooková skupina, kde se lidé mohou doptat na vše potřebné a případně najít parťáka na cesty. Přidali jsme i Instagram, abychom byli moderní. Jednoho dne přišla taková mladá slečna a řekla nám, že náš Instagram je snad vytvářen na psacím stroji, a tak nám ho teď tvoří ona. TikTak nemáme, tak moderní nebudeme asi nikdy.

Vůbec jsme si nedokázali představit, kolik lidí by mohl tento projekt zaujmout, ale přišlo nám, že i kdyby na takovou cestu vyrazilo třeba jen pár lidí, bylo by to fajn. Plánovali jsme, že díky tomu budeme mít důvod navíc se scházet a že budeme moudře schůzovat. Samozřejmě krom těch, kteří nejsou brífingové typy, ty jsme plánovali vyřadit z diskuze úplně jako vždycky.

Od začátku jsme se shodli na třech hlavních základech celého treku:

Bude se jednat o nekomerční projekt ve stylu „od lidí pro lidi“. Nechceme to dělat pro peníze a zároveň chceme, aby z celého našeho snažení bylo cítit, že trasu připravují lidé, kteří sami mají rádi hory a tráví v nich čas.

Budeme se snažit zprostředkovat zážitky a možnost delšího pobytu v horách i lidem, kteří by si na něco takového jinak možná netroufli. Proto jsme si i do loga dali, že „[…] může jít každý“. Cílem nebylo, aby na Stezku vyráželo pár nabušených sportovců, kteří by se honili za rekordy a ostatní je obdivovali.

Vše, co v rámci Stezky budeme dělat, půjde ruku v ruce se zásadami udržitelného turismu. Na svých cestách jsme potkali některá místa, která byla turismem hodně poškozena, a to bylo něco, čemu jsme chtěli předejít.

Když jsme Stezku Českem v září roku 2021 spustili, zájem, který nastal, jsme neočekávali. Během týdne se vydali na trasu první Stezkaři, začalo se hlásit spousta dobrovolníků, že by nám chtěli pomáhat Stezku vytvářet, ozvali se první Trail Angels. Tento zájem dodnes neustal. Na začátku nás bylo šest, dnes nám ve svém volném čase a zdarma pomáhá dalších třicet lidí, bez kterých bychom spoustu věcí nezvládli. Za všechny můžeme zmínit třeba Hanku, která nám překládá texty do angličtiny, Míšu, jež vytvořila certifikáty a připravuje každý, který vydáváme, Lukáše, díky němuž máme web, Hanku, správkyni Instagramu, Terezu, která v rámci své bakalářské práce domluvila desítky míst do systému Stezkaři vítáni, a nebo třeba výtvarníky, kteří nám nakreslili pohledy. Desítky Trail Angels, kteří na Stezce pomáhají Stezkařům a vycházejí jim vstříc. A v neposlední řadě vy všichni, kteří vyrážíte, posíláte tipy, poradíte nebo pomůžete, když je potřeba.

Stezka za krátkou dobu své existence ušla dlouhou cestu: je oficiálním přechodem ČR, má vlastní značení v terénu, je v systému evropských dálkových tras ERA, je součástí největší světové aplikace pro dálkové trasy, FarOut, byla v americkém Forbesu a tak dále a tak dále. Jejím jádrem ale i nadále zůstávají lidé a jejich příběhy.

Pro nás se práce se Stezkou Českem podobá přechodům hor: většinou je to krásné, někdy je to dřina, někdy třeba dost prší, ale když se nakonec otočíte zpátky, víte, že to stálo a stojí za to.

1. etapa –
Krásná Klínovec

110 km

2 260 m stoupání

1 800 m klesání

4-5 dní

Většina turistů začíná svoji Stezku Českem na nejzápadnějším bodu ČR, a tak i náš příběh začíná zde. Na krásném místě, kam už se musíte dostat po svých a kde stojí přístřešek, který může při horším počasí připomínat severskou chatičku. A když prší, můžete mít večer pocit, že se za stromy a za mlhou, která je zde tak hustá, že by se dala krájet, schovává Rákosníček. V tomto přístřešku můžete přespat v prvním patře a večer si na zkrácení dlouhé chvíle poslat pohled ze Stezkoboxu, který jsme zde umístili a opatřili zámkem s neprůstřelným kódem 777. Pokud přespáváte, pak vás ráno čeká povinná fotka s nejzápadnějším bodem a směrovníkem Stezky Českem a hned poté první kroky směrem k Aši.

Pokud budete mít štěstí, spatříte na cestě do Aše Trail Angela Jirku. Zatímco Sváťa Pulec, slavný český horolezec přezdívaný „Bivak“, který měl ošlehanou tvář, ostříží oko, jasnou mysl, tělo jeden pletenec svalů, pokořil sedmkrát Milešovku, náš Trail Angel Jirka pokořil minimálně třistapadesátkrát za sezónu nejzápadnější bod ČR. A ošlehanou tváří, ostřížím okem, jasnou myslí a tělem jeden pletenec svalů se mu může rovnat taky.

Již při příchodu na nejzápadnější bod jste šli přes bývalý Újezd, což je první z mnoha zaniklých obcí na cestě. Na šestém kilometru míjíte útulnu, kterou zřídila obec Krásná a jež je jednou z alternativ ke spaní na nejzápadnějším bodě. Po deseti kilometrech dojdete do Aše, kde doporučujeme vybrat dostatek hotovosti, protože následující kilometry až do Kraslic se vyznačují nulovým počtem bankomatů a minimem míst pro platbu kartou. V případě, že si nesete na zádech bendžo a věříte si, že si vyděláte hraním na ulicích nebo pro divokou zvěř v lesích, peníze vybírat nemusíte.

Za Aší přichází první z mnoha prvních zážitků na Stezce: první rozhledna Háj (758 m), v Dolních Pasekách první minerální pramen a na km 25 první golfové hřiště. Přestože zde pěkně upravená travička láká ke spánku, vřele doporučujeme odolat, protože ranní klepání golfových míčků na plachtu vašeho přístřešku může být velmi otravné. Za Hazlovem vás žlutá značka převede krásným lesem na chvíli do Německa, aby se o pár kilometrů později napojila na modrou, která vás dovede do Plesné, kde je od Aše první možnost doplnit zásoby. Pokud se za Liščí horou vydáte po zelené, dorazíte do penzionu Kozabar, který patří mezi zařízení pod značkou Stezkaři vítáni a kde vám rádi vyjdou vstříc. Stezka dále pokračuje po červené na km 48, kde je pozoruhodná přírodní památka Vysoký kámen. Dejte si zde svačinu, vylezte na vyhlídku, rozhlédněte se a na chvíli zpomalte. Po červené se přes rozsáhlé planiny a louky dostáváte k obci Krásná, která stojí za zmínku hlavně proto, že tu připadá na jednoho obyvatele přibližně 153 vraků aut, což je snad světový rekord. O pár kilometrů dále jsou již Kraslice, ve kterých můžete vybrat peníze a zahodit bendžo, dál už se k penězům dostanete.

Z Kraslic už začíná stoupání na hlavní hřeben Krušných hor. Před Tisovou dojdete k prvnímu Milníku Stezky. Stojí na km 66 a najdete u něj i batoh údajně prvního Stezkaře, který se dle archeologických výzkumů datuje do doby 27 let před naším letopočtem. Pokud chcete přespat na místní faře, která je rovněž zařazena do systému Stezkaři vítáni, odbočte na cyklostezku do Stříbrné. A jestli chcete raději navštívit první krušnohorskou Trail Angel Zinu, běžte ještě o kousek dál. Pokud neodbočujete, čeká vás šplhání na Olověný vrch s rozhlednou, která se vyznačuje tím, že zarostla a neuvidíte z ní prakticky nic. Za Bublavou se přes místní naučnou stezku napojíte na cyklotrasu 2000, která kopíruje zimní Krušnohorskou lyžařskou magistrálu. Ta vás dovede do oblasti nádherných a obrovských vřesovišť kolem obce Přebuz, kde doporučujeme navštívit Zuzífkovu ledničku, což je další Trail Angel. Lednička je volně přístupná a naplněná domácími dobrotami. Stezka dále pokračuje po zelené podél Rolavského potoka až na krásné bývalé Chaloupky a přes přírodní park Jelení vrch k Horní Blatné. Nad ní je první kopec na cestě s vrcholem ve výšce nad 1 000 m, a to Blatenský vrch (1 043 m). Milovníci krásných občerstvení počkají o pár kilometrů dále na Červené jámy a Maringotku. Za Maringotkou je to do konce této etapy necelých 10 km, a tak po dvou až třech hodinách pochodu končí putování touto etapou v Božím Daru.

Shrnutí

Etapa na rozchození vedoucí převážně pohraničím. Je ideální k tomu vyzkoušet si, jak to člověku šlape a které věci co nejdříve vyhází, aby se s nimi nemusel dále tahat.

Krásná místa

Z bod, Vysoký kámen, bývalá Rolava a Přebuz, Chaloupky, Bublava, občerstvení za Horní Blatnou, Boží Dar

Povrch

převážně turistické stezky

Péťa Kváková Všudezdejší:
My way

K rozhodnutí, že půjdu dálkovou trasu, jsem dospěla v květnu 2019. Stalo se tak poté, co jsem přečetla několik cestovatelských deníků a vrátila se domů z třídenní procházky, která zahrnovala dvě noci pod stanem. Začala jsem si postupně kupovat vybavení s vizí, že v květnu 2021 vyrazím do Španělska a projdu si slavnou pouť Camino de Santiago. Tento plán mi ale překazila situace s covidem. Ve stejné době, kdy jsem se naděje na odjezd do Španělska vzdala, jsem objevila právě vznikající projekt s názvem Stezka Českem, pro který jsem se nadchla.

Mým prvotním důvodem, proč jsem chtěla dálkovou trasu projít, bylo to, že jsem si potřebovala dokázat, že to zvládnu jak fyzicky, tak psychicky. Na Stezku jsem přišla jako začátečník a zkušenosti získávala za pochodu. Mnohdy to bylo díky metodě pokus–omyl, jindy mi k nim dopomohli lidé, se kterými jsem se na cestě setkala. Mezi takové lidi patří třeba Coffeeman a Chovnej. Na všechny budu ráda vzpomínat a jsem jim za mnohé vděčná, ale ti dva jmenovaní pro mě už navždy zůstanou symbolem začátku a konce mé cesty po Stezce Českem.

5. 5. 2021 jsem konečně vyrazila z Brna, abych se dostala na nejzápadnější bod České republiky, kde začínala moje Stezka. Už ve vlaku jsem přišla o trekové hole, protože jsem si je chytře složila, aby mi nepřekážely. Když mi pět kilometrů před příjezdem do Aše došlo, že je nemám, bylo jasné, že teď už mi určitě překážet nebudou. V Aši jsem vystoupila z autobusu s nadšením i obavou, že moje cesta právě začíná. Čekala mě první pořádná zkušenost s nocováním venku a celodenní chůzí. BUDE TO VÝZVA, TAK SMĚLE DO TOHO, JDE SE! 

Byla jsem na cestě sotva půl hodiny, když začal padat déšť se sněhem. Oblékla jsem pláštěnku a nepromokavé kalhoty a pokračovala dál. S každým krokem ve mně rostly pochyby, jestli jsem na něco takového připravená. Když přeháňka přešla, zlepšila se trochu i moje nálada. Hlavou mi ale vířila jedna důležitá věc: V NOCI MÁ BÝT POD NULOU A MŮJ SPACÁK MÁ KOMFORT DO +14 °C. TOHLE BUDE ASI PRVNÍ VĚC, SE KTEROU SE BUDU MUSET POPRAT. Moc jsem si přála, abych nemusela první noc venku strávit úplně sama. Čím víc jsem se blížila k nejzápadnějšímu bodu, tím víc ve mně rostla obava, jak a jestli vůbec zvládnu dnešní noc. 

Po příchodu na místo jsem se rozhlédla a viděla jen monument, útulnu a bažiny, které pocitu tepla nepřidávaly ani za mák. Zklamání pomalu přebíralo otěže, když vtom jsem uslyšela zakašlání, které ve mně zažehlo jiskřičku naděje. NE, TO NENÍ MOŽNÉ! ON TU OPRAVDU NĚKDO JE? pomyslela jsem si a nahlas zvolala: „Ahoj!” Seshora jsem uslyšela zabručení a pozdrav na oplátku. Okamžitě jsem pocítila úlevu a zahrnula nahoře ležícího kluka vodopádem slov o tom, jak jsem ráda, že tady nebudu sama. Chvilku jsme si povídali a já přitom rozbíjela své skromné ležení, na které byl tak nějak žalostný pohled. Když jsem si připravila pelech, vrátila jsem se dolů a šla si uvařit svou první večeři. 

Nabrala jsem si vodu z potůčku a nervózně zapálila hořák. Jakmile jsem položila kastrůlek nad plamen, ucítila jsem strašný, ale strašný puch! TADY SE NĚCO PÁLÍ! došlo mi. Rychle jsem vypnula hořák a kontrolovala celou sadu. Nikde jsem neviděla nic, co by to mohlo způsobit. TAK ČÍM TO, SAKRA, MŮŽE BÝT? dumala jsem vztekle. Znovu jsem zapálila hořák, položila rendlíček na oheň a zase ten smrad! Pořádně jsem zkontrolovala rendlík, jestli se nepálí nějaká plastová část, ale nic jsem nenašla. Až když jsem se podívala na hrnec zespodu, všimla jsem si ohořelého návodu k použití. Situaci jsem se snažila zachránit tím, že jsem utíkala k potoku, ponořila kastrol do vody a jeho dno čistila rukou, což jsem hned záhy vyhodnotila jako „pěkně blbej nápad“. Ruku jsem měla úplně černou a věděla jsem, že v přírodě mýdlo určitě používat nebudu. Dlaň i prsty jsem „umyla” antibakteriálním gelem a utřela do látkového kapesníku. V tu chvíli jsem byla moc ráda, že jsem si s sebou na cestu vzala dva. Znovu jsem dala vařit vodu, ale byla jsem už tak nervózní, že jsem hořák vypnula hned, jakmile se z vody začalo kouřit, a ve stejný okamžik jsem do ní nasypala kuskus. Po pár minutách jsem přidala konzervu tuňáka a pustila se s chutí do jídla. Ta mě přešla hned po prvním soustu, protože kuskus vrzal mezi zuby. Bylo to jako jíst mokrý písek. Bohužel pro mě se voda ve chvíli, kdy jsem ji odstavila, ještě nevařila, takže kuskus neměl šanci změknout. Další blbnutí se sporákem nepřipadalo v úvahu, takže jsem s odporem a bez kousání spolykala část té příšernosti a zbytek skončil v koši. Ačkoliv mi kuskus původně přišel jako ideální potravina na cesty, od této chvíle jsem na něj zanevřela a ještě dnes se na něj nemůžu ani podívat.

Po tomhle fiasku jsem vylezla do patra a navlékla na sebe všechno oblečení, které jsem si s sebou přivezla. Vzhledem k tomu hadru, co jsem měla místo spacáku, jsem z noci měla strach. Se svou obavou jsem se svěřila Coffeemanovi, jak jsem spolunocležníkovi začala později říkat, a on mi pohotově zapůjčil svůj tarp. Zabalil mě do něj i se spacákem a já doufala, že moje první noc venku uteče rychle. 

I přes Coffeemanovu pomoc a všechno své oblečení jsem klepala kosu až do časného rána. Když jsem spánek už definitivně vzdala, rychle jsem sbalila svých pět švestek, poděkovala svému novému kamarádovi za jeho péči a doufala, že pochodem do Aše zahřeju promrzlé prsty i kosti. 

Ve chvíli, kdy jsem z nejzápadnějšího bodu České republiky odcházela, jsem neviděla jinou alternativu než dojít do Aše, naskočit na první vlak a přiznat sobě i ostatním, že na takovou cestu prostě nemám. Od Aše mě ale dělilo přibližně deset kilometrů. Cestou jsem zastavila v přístřešku, abych si uvařila kávu. Ta mě konečně trochu zahřála a já začala racionálně uvažovat. Věděla jsem, že bych se jen těžko smiřovala s tím, kdybych odjela domů po první noci a prvním problému, takže jsem nutně potřebovala přijít na jiné východisko z této situace. Po několika nápadech, které jsem záhy zavrhla, jsem našla přijatelné řešení a ještě ten stejný den jsem si objednala nový spacák, který měl dorazit na Zásilkovnu v Chomutově již za pár dní. Zbývalo už jen vymyslet, jak přežiju několik příštích nocí, teploty se podle předpovědi měly pohybovat pod bodem mrazu. 

Většinu nocí jsem do okamžiku, kdy jsem konečně vyzvedla nový spacák, zvládla díky pomoci lidí, kteří mi otevřeli své domovy i svá srdce. Než jsem došla do Chomutova, objevila se ale další překážka, bolest. Nejdříve jsem si myslela, že jde o natažený sval, ale díky dalším příznakům a rozšíření bolesti do obou končetin jsem odhalila, že původcem mého trápení je zánět holeně. Když bolest gradovala, kopce jsem musela scházet pozpátku a zvažovala jsem, jestli mám pokračovat. V hloubi srdce jsem ale věděla, že mi to za to stojí, a tak jsem šla. Bolesti ustupovaly velmi pomalu a ještě v Krkonoších se občas hlásily o pozornost.