Rabbits

Text copyright © Terry Miles, 2021

Translation © Radka Knotková, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-088-6

ISBN mobi 978-80-7689-089-3

Pro Lunu

Poznámka nakladatele

Vážené čtenářky, vážení čtenáři,

v překladu knihy, kterou právě držíte v rukou, jsme provedli několik úprav, které jej odlišují od originálního vydání. Původní anglická verze pracuje s jazykovou hrou, díky níž nelze určit, jakého pohlaví hlavní postava K je. Čeština takovou variantu v současnosti neumožňuje. Nakonec, i s přihlédnutím k přání autora, jsme se rozhodli použít tvar ženského gramatického rodu.

Nakladatelství JOTA

Celý život žiješ tak blízko pravdě,
že se ti stane čmouhou v koutku oka,
a když jí něco vnutí ostřejší obrysy, je to, jako kdyby tě ze zálohy přepadla jakási fantasmagorie.
Muž stojící na svém sedle ve zcela rozsvětleném a zpola probuzeném ránu zabušil na okenici a vyvolal dvě jména. V tu chvíli byl jen kloboukem a pláštěm vznášejícím se v šedém oparu vlastního dechu,
ale když zavolal, my jsme přišli.
Tolik je jisté – my jsme přišli.

Tom Stoppard,
Rosencrantz a Guildenstern jsou mrtvi.

Poprvé jsem na hru natrefila v roce 1983. Můj profesor teorie her mě vzal do Seattlu, kde se původní veřejná prádelna nacházela. Teď už tam samozřejmě není, ale když požádáte vedoucí restaurantu, který dnes v areálu najdete, možná vás vezme dozadu do kanceláře a dovolí vám prohlédnout si kus původní místnosti. A pokud si objednáte vydatné jídlo a dáte číšníkovi pořádné dýško, třeba sundá velkou modernistickou malbu, co visí nad krbem, a obrázek králíka na zdi vám ukáže.

Některým skutečným příběhům se věří snadněji, pokud sami sebe přesvědčíte, že jsou aspoň zčásti fiktivní. Toto je jeden z nich.

SHALINI ADAMSOVÁ-PRESCOTTOVÁ, 2021

1

SCÉNA
V ČARODĚJOVĚ
HERNĚ

„Co o hře víte?“

Nashromážděné skupince konspiračních teoretiků a hledačů kuriozit na hlubokém webu se vytratily úsměvy z tváří, jejich soukromé rozhovory utichly uprostřed věty, telefony rychle zmizely v batozích a kapsách nejrůznějších tvarů a všichni se usilovně pokoušeli vypadat cool a lhostejně, zatímco se podvědomě nakláněli dopředu, uši napnuté a oči rozjasněné dychtivým očekáváním.

Kvůli tomuhle tu koneckonců byli.

Kvůli tomuhle sem přišli, tomu a ničemu jinému. Přesně o tomhle zdlouhavě a beze špetky elegance blábolili, když si poprvé nainstalovali prohlížeč Tor a zamířili někam na fórum, přesně to je jako první upoutalo v soukromém subredditu nebo na blogu nějakého cvoka, který si na hlubokém webu pěstoval zálibu v undergroundových konspiracích, neobvyklých a vzácných.

Přesně tohle jim strašilo v hlavě, hryzalo je v tom koutku mozku, který si zoufale přeje věřit, že na světě existuje něco víc. Přesně tohle je přimělo vyrazit uprostřed noci do hustého deště a vydat se do napůl pizzerie, napůl arkádové herny, kterou by úřady nejspíš už před desetiletími určily k demolici, kdyby někoho zajímala dost na to, aby si dal tu práci udělat v ní inspekci.

Lidé sem chodili, protože tohle záhadné „něco“ jim připadalo jiné. Dávalo jim vzpomenout na nějaký nevysvětlitelný zážitek, co se jim zapsal do života: UFO, které s bratránkem zahlédli v létě z kánoe, přízrak, který uviděli stát v nohách své postele, když se probudili uprostřed noci před oslavou svých osmých narozenin. Tohle něco jim dávalo vzpomenout na elektrizující dotek mrazu na zádech, když je starší bratr zamkl ve sklepě a zhasl světla. Jak říkával děda, bylo to pro ně, jako když je zajíc kousne do zadku.

„Já slyšela, že je to náborovej test, snad do NSA nebo CIA,“ řekla mladá žena, od pohledu krátce po dvacítce. Dorazila i minulý týden. Tehdy při prezentaci žádné otázky nekladla, ale po skončení si mě odchytila na parkovišti a ptala se na fraktály, a jestli si myslím, že by mohly souviset s posvátnou geometrií (ano) nebo propracovanými konspiracemi Johna Lillyho (ne).

Na nic, co by šlo přímo k meritu věci, se nevyptávala.

Takhle to chodilo vždycky.

Otázky o hře většinou mívaly podobu šuškandy na internetu nebo zaznívaly v davu stejně smýšlejících konspiračních pošuků, na bezpečných místech, jako jsou obchody s komiksy nebo tahle arkádová herna. Když o ní člověk mluvil v opravdovém světě, připadal si odhalený, jako by se ocitl příliš blízko čemusi nebezpečnému, nakláněl se na nástupišti až moc dopředu, zatímco k němu přijíždí burácející vlak.

Hra jedním takovým vlakem byla.

„Tisíce lidí při hraní umřely,“ ozval se hubený zrzek krátce po třicítce. „Tyhle věci se zametaj pod koberec, jako by k nim, do prdele, vůbec nedošlo.“

„Teorií je spousta,“ řekla jsem jako tisíckrát předtím, „a ano, někteří se domnívají, že v souvislosti s hrou došlo k úmrtím.“

„Proč tomu říkáte ‚hra‘, proč tomu neříkáte jménem?“ promluvila žena na vozíčku. V minulosti jsem ji zde párkrát zahlédla. Byla oblečená jako knihovnice z padesátých let minulého století, kolem krku jí visely brýle na korálkovém řetízku. Jmenovala se Sally Berkmanová. Vedla ten nejoblíbenější klub pro hráče Dungeons & Dragons ve městě: Original Advanced D&D.

„Telefony a jinou elektroniku si dejte do krabice,“ řekla jsem, aniž bych Sallyinu otázku zodpověděla. Zbožňovali, když jsem byla teatrální, vzbuzovala v nich dojem, že celá ta věc je nebezpečnější, undergroundovější.

Všichni předstoupili a telefony, laptopy i další elektroniku, kterou u sebe měli, si uložili do velké cedrové truhly na podlaze.

Truhla byla stará. Čaroděj si ji před pár lety přivezl z výletu do Evropy. Na víku měla vyražený obrázek, cosi jako obřadní grafiku loveného zajíce. Byl to důmyslně propracovaný a děsivý výjev. V pozadí skupinka lovců se psy doháněla svou kořist v popředí, pozornost ale poutal hlavně výraz v zajícově tváři. Na tom, jak na člověka ze spodní části obrázku zíral, na jeho vykulených divokých očích a pootevřené tlamě, bylo cosi temného a vědoucího. Při pohledu na zajícův výraz jsem z nějakého důvodu vždycky měla strach spíš o lovce než o loveného. Truhla vypadala, jako by ji vyrobili někdy ve dvacátých nebo třicátých letech minulého století. Při těchhle prezentacích jsem ji používala pokaždé: její zvláštní patina dodávala ceremoniálu autenticky staromilskou konspirační atmosféru.

Jakmile uvnitř skončil i poslední telefon, s dramatickým bouchnutím jsem víko přikopla a vytáhla stařičký kotoučový magnetofon. Nahrávku jsem přirozeně měla i v digitální verzi. Ve skutečnosti jsem pásku, kterou jsem se chystala pustit, z MP3 souboru vyrobila. Na analogovém kotouči je ale cosi romantického. Podobně jako ta cedrová truhla byl starý přehrávač pro efekt a ti lidi sem, do staré arkádové herny ve čtvrti University District v Seattlu, koneckonců přišli, protože toužili po něčem efektním.

Přišli ze suterénů svých rodičů, svých zaneřáděných garsonek, střešních bytů ve věžácích a lesních chat z hrázděného zdiva postavených v polovině minulého století. Přišli si poslechnout, jak mluvím o hře. Přišli si poslechnout Prescottové soutěžní manifest neboli PSM.

Než jsem stačila zmáčknout tlačítko přehrávání, zaslechla jsem odkudsi ze zadní části místnosti hlas. „Je pravda, že se znáte s Alanem Scarpiem?“

„Jo, Scarpia znám. No, přesněji řečeno jsem se s ním potkala, když jsem hrála deváté kolo,“ řekla jsem a snažila se v davu vypátrat osobu, která mi otázku položila.

Moc posluchačů tam nebylo, možná tak čtyřicet nebo padesát, ale herna byla malá a těla se místy natlačila do tří až čtyř řad.

„Většina lidí se domnívá, že Scarpio vyhrál šesté kolo,“ řekla jsem.

„Jo, to víme. Co takhle abyste nám řekla něco, co je pro nás novinka?“

Pořád se mi nedařilo zjistit, kdo to mluví. Hlas patřil muži, ale přes bzukot videoher a pinballových stolů bylo obtížné určit, odkud přesně se line.

„Alan Scarpio je playboy, co má na kontě bůhvíkolik milionů a paří s Johnnym Deppem,“ řekl mladík, který se opíral o starý automat na hraní Donkey Kong Jr. „To přece není žádnej hráč.“

„Možná hrál, ale neexistujou žádný důkazy, že by vyhrál,“ řekla žena v tričku s nápisem Titanica. „V Kruhu je jako vítěz uvedenej Californiac, ne Alan Scarpio.“

„A jak teda vysvětlit, že doslova přes noc zbohatl?“ odtušila Sally Berkmanová. Zažitá námitka, kdykoli Scarpio přišel na přetřes. „Musí to bejt Californiac. Prostě to dává smysl. Narodil se přece v San Franciscu.“

„No tak to jo, když se narodil v San Franciscu, tak to holt musí bejt on.“ Donkey Kong očividně hledal, do koho by si bouchnul.

„San Francisco je v Kalifornii,“ odvětila Sally Berkmanová. „Californiac.“

„Proboha, to jako vážně?“ řekl Donkey Kong a potřásl hlavou.

„Co takhle abych vám pustila, co jste si přišli poslechnout?“ řekla jsem.

Kdybych je nechala dál se dohadovat o Alanu Scarpiovi a o tom, jestli je, nebo není Californiac, vítěz šestého kola hry, strávili bychom tu celou noc. Zase.

Pohodila jsem hlavou směrem ke kudrnaté blondýnce, která stála u hlavních dveří, a ona zhasla.

Jmenovala se Chloe. Byla to moje dobrá kamarádka. Pracovala pro Čaroděje.

Arkádová herna Čaroději patřila.

Sídlila v bývalém lokále, kde se za prohibice prodával alkohol a který v osmdesátých letech předělali na napůl hernu, napůl pizzerii. Pec na pizzu přestala fungovat už před více než deseti lety, takže teď zbývala jen ta herna. Nikdo nechápal, jak ji Čaroděj zvládl udržet otevřenou, zatímco se do popředí dralo domácí a později ruční počítačové vybavení, ale nějak to dokázal.

Když člověk do herny vešel, měl pocit, jako by vcházel do úplně jiné éry.

Cihlové zdi a odhalené potrubí na stropě se bily s jasnými videoobrazovkami a pronikavými osmibitovými zvuky arkád, což vytvářelo podivnou, ale úžasně příjemnou směsici anachronismů.

Chloe tomu říkala osmdesátkový industriál.

Čaroděj byl na průzkumné výpravě mimo město, ale on na tyhle akce beztak nikdy nechodil.

Pořádat tu schůzky nám dovolil po osmém kole hry. Z Čarodějovy herny se stala v podstatě klubovna, neformální shromaždiště pro ty, kdo se posedlosti hrou nezbavili ani dlouho poté, co většina ostatních odpadla.

Stiskla jsem na kotoučovém magnetofonu tlačítko a místnost zaplnil hlas doktorky Abigail Prescottové.

… Míra tajnůstkářství, která hru obestírá, je znepokojivá, a totéž platí i o počtu kandidátů… ŠUM… od počátku stezky až k první značce panuje chaos, její logiku nezvládne vysledovat žádný algoritmus… PRASKOT… svou nejzákladnější podstatou se hra připodobňuje k tekutině, buněčné cytoplazmě nebo protoplazmě… ŠUM… Velice dlouho ležela u ledu, když vtom se roku 1959 náhle objevilo první vodítko. Cosi v deníku The Washington Post, dopis šéfredaktorovi a pak text písně od The Everly Brothers, z čehož po zkombinování vzešel první náznak, že je hra zpátky. Studentka na Oxfordu si to celé dala dohromady a zapojila do myšlenkové dílny na Cambridge svou profesorku… PRASKOT… jméno Rabbits poprvé zaznělo v souvislosti s obrázkem králíka na zdi veřejné prádelny v Seattlu. Nejmenovalo se tak konkrétní kolo hry a ani aktuální kolo se tak nejmenuje… pokud je nám známo, hry samotné, přinejmenším hry v tomto moderním podání, žádná jména nemají. Komunita hráčů jim pouze přiřazuje čísla… ŠUM… pozor, máme důvod se domnívat, že počet případů, kdy byli hráči ohroženi na tělesném i duševním zdraví, byl podhodnocen, a… ŠUM.

Následující říkačku údajně našli napsanou na zdi veřejné prádelny v Seattlu roku 1959, pod ručně načmáraným nápisem MANIFEST a nad ručně natištěným obrázkem králíka:

Hraješ a nikdy neprozradíš.

Najdi kliky bran, portálů a dveří.

Nás Správci dbale hlídají a střeží.

Hraješ a běda, pokud zradíš.

A bylo to. Rabbits. Důvod, proč sem dorazili v honbě za novými informacemi, za vodítkem, čímkoli, co by je dovedlo k důkazům o příštím číslovaném kole: Jedenáctce neboli XI.

Začala?

Chystá se začít?

Opravdu desáté kolo skončilo?

Spatřil někdo Kruh?

Nechala jsem ozvěnu slov doktorky Abigail Prescottové dramaticky doznít a potom jsem přešla k dalšímu úseku své prezentace.

„Nějaké otázky?“

„Co nám můžete o Prescottové říct?“ zeptal se dunivým hlasem muž v kanadském smokingu (tmavé džínové košili a světle modrých džínech). Hrál Robotron: 2084, střílečku z osmdesátých let od společnosti Williams Electronics.

Jmenoval se Baron Corduroy a byl to můj kamarád: nastrkovala jsem ho do davu, aby mi pomáhal přejít ke konkrétním aspektům přednášky.

„Ano, jistě, víme, že doktorka Abigail Prescottová údajně pracovala jak pro Roberta Wilsona ze Stanfordovy univerzity, který se primárně zajímal o teorii her v souvislosti s ekonomikou, tak pro kvantového fyzika Ronalda E. Meyerse, ale nic dalšího, co by mělo jakoukoli reálnou cenu, nikomu známo není. Někteří se domnívají, že Abigail Prescottová je pseudonym, ale jistě se to neví.“

„Čí pseudonym?“ zeptala se Sally.

„Netuším,“ odpověděla jsem, což byla pravda. Abigail Prescottová představovala záhadu. Najít o ní cokoli online nebo kdekoli jinde bylo téměř nemožné – a věřte mi, že jsem se o to pokusila.

„Odkud tu nahrávku máte?“ Zase ten hlas, co přicházel odkudsi zezadu. Pořád se mi nedařilo zjistit, komu patří.

„No, jak většina z vás ví, Prescottové soutěžní manifest je mimořádně vzácný. Sotva ho někdo vyvěsí na crowdsharingovou stránku, zmizí rychleji než autorská díla velkých filmových studií. Žádný zázrak to není, ale tenhle klip je ten nejlepší zdroj informací, jaký o hře máme.“

Další dramatická pauza, abych svým slovům dodala váhu.

„Klip jsem dostala od kamaráda, kterému moc nescházelo a býval by vyhrál Osmičku.“ To byla lež. Ve skutečnosti jsem ho koupila na darknetu za bitcoiny v hodnotě dvaceti šesti dolarů.

V místnosti zavládlo ticho.

Strašně se jim líbilo, když jsem zapředla řeč na věci, které nějak souvisely s očíslovanými koly hry nebo jejich výherci. Kruh. A jak jinak, Hazel, nejnechvalněji proslulý hráč všech dob.

Hazel nebyl jediný slavný účastník. Existovali i dva známí kanadští hráči Nightshade a Sadie Palomino, ControlG, což byl výherce desátého a zatím posledního kola, brazilský anarchista, který vystupoval pod přezdívkou 6878, a jak jinak, Murmur, jenž z nich všech byl nejstrašlivější a údajně obětoval vlastní choť, aby získal náskok při hraní Devítky. Ale bez ohledu na jejich úspěchy je Hazel o třídu převyšoval.

Hazelem jsem končívala. Pokaždé jsem si o něm vyšetřila na závěr zmínku.

„Ale no tak, řekněte nám něco, co nevíme.“ Zase můj kamarád Baron.

Tentokrát se ke mně při řeči ani neotočil. Pomyslela jsem si, že si s ním budu muset promluvit, protože nadšení, s jakým si vydělával svůj podíl, na mě moc dojem nedělalo.

„No, šušká se, že v zákulisí hry působí nějaká síla: cosi mocného, záhadného a příležitostně smrtícího. Něco tam venku, co se odkudsi dívá, z nekonečné temnoty zírá do našeho světa a čeká, až hráči udělají chybu.“ Opět jsem se dramaticky odmlčela a potom jsem pokračovala, o trošku hlubším tónem než předtím. „V jednom irském obchodě s použitým zbožím se v šuplíku našel knihovní lístek, na jehož rubu bylo napsané tohle varování.“

Odkašlala jsem si a pak jsem začala odříkávat:

Pamětliv buď hry, sic svět zkamení.

Pamětliv buď vzorů, klíčů, znamení.

Ve stínech osud tvůj spřádáme tiše.

Když slepý plazíš se vpřed po břiše.

Vše je rozhodnuto, nač pod pokličku koukat.

Tak běž, človíčku, běž hádanky si louskat.

„Páni, tomu teda říkám drámo.“ Opět ten schovaný muž.

Rozhlédla jsem se a spatřila kus vojenské bundy, jak se prodírá davem.

„Takže tohle je hra,“ pokračovala jsem. „Rabbits.“

Znovu jsem se místností pomalu rozhlédla. „Když se vezme v potaz, že pořádně nevíme, jaké ceny se za účast udílejí, a že ti, kdo poruší její utajení a ducha, se podle všeho můžou těšit na ošklivý trest, je až zatěžko uvěřit, že ji někdo hraje.“ Nacvičeně jsem se zhluboka nadechla a dodala jsem: „Nějaké další otázky?“

„Můj kamarád prý má důkazy, že probíhá další kolo, jedenáctý.“ Tohle řekl někdo úplně nový, žena s červeným šátkem na hlavě, usazená na podlaze a opřená o automat na Dragon’s Lair.

„Při vší úctě k vašemu kamarádovi, odborníci se shodnou, že od konce desátého kola je hra u ledu. Nacházíme se ve fázi útlumu. Kdy hra znovu začne, pokud vůbec, nikdo neví.“

„A co Hazel?“ Opět Baron Corduroy, na vteřinu přesně.

„Obávám se, že nám vypršel čas.“

Z davu se ozvalo úpění.

„Pokud byste se ale rádi dozvěděli něco víc, na webu mám vyvěšené zbrusu nové PDF, které si můžete stáhnout.“

Obvykle to chodilo tak, že se alespoň polovina obecenstva zdržela na neformální diskuzi, během níž jsem se podělila o pár historek, v nichž figuroval Hazel a jiní nechvalně proslulí hráči Rabbits, ale dnes večer se v The Grand Illusion Cinema konala půlnoční projekce Donnieho Darka, která měla začít asi za dvacet minut.

Vennův diagram lidí, kteří se zajímají o Rabbits a o tenhle sci-fi thriller od Richarda Kellyho z roku 2001, je v podstatě kruh.

Rozloučila jsem se s každým účastníkem, který si ke mně přišel vyzvednout elektroniku a pak vyběhl ven do deště, aby stihl film.

Když z arkády odešel i poslední z nich, otevřela jsem malou zelenou bezpečnostní schránku a spočítala, kolik jsem dnes vybrala na příspěvcích. Dvě stě dva dolarů. Slušný. Nechala jsem Čarodějovi jeho podíl a šoupla schránku pod pult.

„No, tak tohle fakt byla jedna hovadina za druhou.“ Byl to ten hlas z dřívějška, muž v zelené vojenské bundě. Pod ní měl na sobě tenkou černou mikinu s kapucí, která mu zakrývala obličej. Hrál Robotron: 2084, střílečku, u níž si Baron během prezentace krátil dlouhou chvíli.

Patrně se u automatu vystřídali, když posluchači odcházeli.

„Kde je Baron?“ zeptala jsem se.

„Kdo?“

„Ten chlap, co tu hrál před vámi.“

„Podle mě šel na Donnieho Darka.“

No jasně že šel. Dávat pozor, zatímco jsem mluvila o Rabbits, bylo pod jeho úroveň, ale zaplatit víc než sedm dolarů za lístek na film, který viděl přinejmenším osmdesátkrát, mu nedělalo nejmenší problém.

„Solidní výkon,“ řekl muž a pohodil hlavou k obrazovce.

Přistoupila jsem blíž a spatřila jsem, jakého skóre dosáhl. Opravdu, solidní výkon. Měl mnohem víc bodů, než kolik se kdy povedlo získat Baronovi, a ten byl v Robotronu lepší než kdokoli jiný.

„Na těchhle automatech jsem se něco nahrál.“ To už se muž v zelené bundě otočil a stáhl si kapuci z hlavy.

Okamžitě jsem ho poznala.

Dvě věci tu stojí za zmínku. Zaprvé, muž, který se v Čarodějově arkádové herně bavil u Robotrona a vyptával se mě, jestli znám Alana Scarpia, byl slavný uzavřený miliardář, filantrop a údajný výherce šestého kola Rabbits: Alan Scarpio. A druhá věc, která stojí za zmínku, je, že ačkoli jsem předtím tvrdila, že Alana Scarpia znám, nikdy dřív jsem se s ním nepotkala.

„Potřebuju, abys mi pomohla,“ řekl.

„S čím?“ zeptala jsem se.

„S Rabbits se něco pokazilo a já potřebuju, abys mi to pomohla spravit.“

A s těmi slovy se Alan Scarpio vrátil ke hře.

2

NO A?
HOLT BLBEJ DATEL

Pro případ, že by vás to zajímalo, jmenuju se K. To je vše. Prostě K. Jedno písmeno.

Povím vám dvě věci: zaprvé, K je zkratka. A zadruhé, zkratka čeho vám neprozradím. S tímhle zklamáním se bohužel budete muset nějak vyrovnat.

Vyrostla jsem na severozápadě USA, v oblasti Pacific Northwest. Na místě, které jsem tehdy pokládala za ten nejmokřejší a nejosamělejší kout na Zemi. Na místě, které jsem si o mnoho let později idealizovala jako takový tmavě zelený potemnělý svět starobylých ulic a skrytých životů. Na místě, které dnes vnímám jako neuvěřitelně znepokojivou kombinaci toho všeho.

Jsem dost stará na to, abych si pamatovala arkádové herny s automaty na hraní videoher, ale příliš mladá, než abych si dovedla vybavit éru před nástupem internetu.

Když jsem byla malá, naši si mysleli, že mám takzvanou eidetickou paměť: pozoruhodnou schopnost si do nejmenších detailů pamatovat výjevy, slova a vzory. Tenkrát se tomu říkalo „fotografická paměť“, což je nepřesný termín. Nic jako fotografická paměť neexistuje, a i kdyby existovalo, já ji neměla. Jednoduše jsem si dovedla některé věci zapamatovat, zřetelně je vizualizovat a později si na ně vzpomenout. Všechno jsem si vybavit neuměla, pouze věci související se vzory, které mi připadaly zajímavé. S nadáním na matematiku to nemělo nic společného. Teoreticky nešlo vyloučit, že kdybych na podlahu upustila krabičku párátek, zvládla bych určit, kolik jich bylo, ale druhou odmocninu z čehokoli byste ze mě fakt nevypáčili.

Jelikož jsem si jako děcko ukládala do paměti nejrůznější hovadiny, občas se mi podařilo rozptýlit vzteklé tyrany z mojí třídy dost dlouho na to, aby zapomněli, že mi chtěli nakopat prdel, tohle ale fungovalo asi jen tak v padesáti procentech případů. Tenhle podíl rychle klesl na polovinu, když jsem nastoupila na střední a moje nadání soustředit se na detaily a všímat si komplexních souvislostí se změnilo z příležitostného projevu sebezáchovy v posedlost.

Právě tahle posedlost hledáním vzorů a luštěním šifer (které šiframi být mohly, a taky nemusely) měla za následek, že jsem si vysloužila označení „mírně neurodiverzní“. Kvůli téhle diagnóze mi doktoři nasadili bezpočet léků a posadili mě na bezpočet gaučů v ordinacích bezpočtu terapeutů. A právě tahle posedlost mě časem přivedla do světa Rabbits.

Když lidi požádáte, aby určili, kdy přesně se o hře doslechli, často si nevzpomenou. Možná něco zahlédli v obskurním věstníku na internetu nebo si přečetli úryvek konverzace o tajných „obrazovkách smrti“ v arkádách z osmdesátých let. Anebo se kamarád jejich kamaráda zmínil o děcku, které umřelo, když na konzoli Atari 2600 hrálo podivnou hru, jejíž existencí si vlastně nikdo není jistý.

Já si pamatuju, kde přesně jsem stála, když jsem slovo „Rabbits“ zaslechla poprvé.

Bylo to na sešlosti v Lakewoodu, Washingtonu.

———

Když jsem vyrůstala v Olympii ve státě Washington, asi hodinu jižně od Seattlu, donesly se ke mně historky o hře Polybius: video arkádě, která v Oregonu údajně zabila pár děcek. Ale tahleta záhadná hra byla jiná, tajuplnější, a možná dokonce i zlověstnější. Podobně jako Polybia i ji obestíraly šeptané drby, v nichž figurovali muži v šedých oblecích a potenciální dopady na duševní zdraví hráčů. Ale o téhle hře na rozdíl od Polybia nikdo nemluvil. Přinejmenším do doby, kdy jsem se zúčastnila té sešlosti.

Bill a Madeleine Connorsovi byli blízcí přátelé naší rodiny a každý rok čtvrtého července pořádali oslavy dne nezávislosti. Měli dvě dcery, Annie a Emily. Annie byla o rok starší než já a Emily o tři.

Sestry Connorsovy měly parádní hudební vkus a nosily hrozně cool oblečení: spousty pásků a spousty klobouků. Na tuhle konkrétní sešlost si vzaly vysoké proužkované klobouky, co jako by vypadly z knížek od Dr. Seusse a které si koupily v tom nejmodernějším krámě na Melrose Avenue v Los Angeles, jak mě ujistily. Nerozporovala jsem jim to. Nikdy jsem nebyla dál na jih než v Oaklandu, kam jsem jednou vyrazila na kurz plachtění.

Zatímco se naši na dvorku opíjeli a hráli šipky, šla jsem si dovnitř pro kolu (doma jsem ji pít nesměla) a zaslechla jsem, jak si Annie a Emily povídají.

Choulily se u rodinného počítače a civěly na monitor.

„Užs přišla na to, jak spustit EverQuest?“ zeptala se Annie.

„Něco lepšího,“ odpověděla Emily a na obrazovce se objevilo cosi, co jsem poznávala. Ze své schovky v kuchyňských veřejích jsem měla poměrně slušný výhled. Prohlížely si zpravodajskou skupinu na Usenetu.

Annie se naklonila blíž, aby lépe viděla. „Co je to alt tečka binarni tečka hry?“

„Hráčská skupina,“ odpověděla Emily a s dokonalou přesností uhodila do několika kláves.

„Co je to binární?“

„Buď zticha.“

„Obrázky Zeldy?“

„Ne tak docela.“

„Další tančící mimino?“

„Poslouchej, prosím tě.“ Emily sestře jemně položila ruku na ústa a klepla na mezerník.

Spustil se videosoubor. Vypadalo to na klip ze starého dokumentu o divoké přírodě. Hlas na obrazovce mluvil o čemsi, co se jmenovalo datel císařský.

„No a? Holt blbej datel. Pojďme zase ven. Je tu Luke Milligan,“ řekla Annie a zatahala sestru za rukáv.

„Luke Milligan je kretén. Na chemii zkusil strčit Nině ruku pod tričko.“

„Fakt?“ Annie zněla zklamaně.

„A kromě toho to není jen tak obyčejnej datel,“ řekla Emily.

„Co tím myslíš?“

„Tím myslím, že se máš koukat. V těch posledních třech scénách jich muselo bejt nejmíň padesát.“

„No a co? Jako že jsou velký?“

„Jo, jsou velký, ale o to nejde. Ten dokument vznikl v roce 1989 a datla císařskýho naposled oficiálně zpozorovali v roce 1956.“

„No ty brďo.“ Annie se k obrazovce naklonila blíž. „Co to znamená?“

„Rabbits,“ řekla Emily a počítač vypnula.

„Rabbits?“ Annie vytřeštila oči. Byla jako uhranutá.

Já taky.

Na tónu, jímž Emily to slovo pronesla, bylo cosi tajuplného. Jako když dospělí mluví o něčem, čemu děti zkrátka nemůžou porozumět.

Emily se rozhlédla, aby se ujistila, že nikdo neposlouchá. Veřeje kuchyňských dveří byly natočeny v takovém úhlu, že na mě nebylo vidět. Ztišila hlas. „Je to tajná hra.“

Annie se upřeně zadívala na obrázek nehybného datla, který na monitoru zůstal. „Co to znamená?“

„To znamená, že ji budu hrát,“ řekla Emily nevzrušeně.

„Jak se hraje?“

„Je to hodně zamotaný.“

„Jak jako?“

„Jako že musíš hledat různý věci.“

„Jaký věci?“

„Jako vzory, nesrovnalosti. Věci, který nedávaj smysl.“

„Vzory?“ řekla Annie. Ze všech sil se snažila nit hovoru sledovat, ale zcela očividně neměla ponětí, o čem to její sestra vykládá.

Emily se zhluboka nadechla a uspořádala si myšlenky, než pokračovala. „Takže, máme tu dokument o přírodě zveřejněnej společností, která už neexistuje, pokud vůbec kdy existovala.“

Naprosto unešená jsem v kuchyni postávala a poslouchala, jak Emily spřádá o dokumentu poměrně divoké teorie.

V jádru to nebylo nijak komplikované. V závěrečných titulcích stálo jméno, k němuž nebylo přiřazeno žádné povolání, jako třeba maskérka, asistent zvuku, asistent hlavního osvětlovače nebo vedoucí sekce pohybové kamerové techniky.

Jedno jméno z titulků prostě jen tak trčelo, naprosto osamocené. „Osiřelý jméno“, jak to Emily nazvala, pokud si správně pamatuju. Pověděla Annie, že o něm kohosi zaslechla mluvit a obrátila se na členy svého hráčského fóra. Tam se na jednotlivá písmena vrhli s numerologií a matematikou a nakonec objevili cosi jménem Noční stanice.

„Co je Noční stanice?“ zeptala se Annie.

„To zjistíme. Pojď.“

Vykradla jsem se z domu zpátky na zadní dvorek, právě včas na to, abych unikla jejich pozornosti.

Emily svým rodičům řekla, že s Annie pojedou do obchodu, a vlažně se zeptala: „Nepotřebuje někdo něco?“

Pár hlasů vykřiklo požadavky: cigarety, zázvorové pivo, chipsy a dip. Annie si to všechno zapsala a Emily popadla klíčky od matčiny dodávky.

Hlas paní Connorsové všechny ostatní přehlušil. „Vezměte s sebou K.“

„Mami, my nemáme místo,“ postěžovala si Emily.

„Je to dodávka, Em, žádný hrací autíčko. Nedělej problémy.“

Emily vydechla a prošla kolem mě, aniž by mi pohlédla do očí. „No tak pojď, prcku.“

„A proč si myslíš, že s váma chci jet?“ řekla jsem.

Annie mě čapla za ruku a vytáhla mě z domu ven.

Rozhodně jsem s nimi jet chtěla. Nejenom proto, že Annie byla úplně první holka, které jsem kdy dala pusu, ale i kvůli tomu, o čem Emily v kuchyni vykládala. Kvůli té tajuplné hře jménem Rabbits.

Působila zvláštním dojmem. Působila jako něco monumentálního, něco dospěláckého.

Zatímco jsem Annie držela za ruku a ona mě vlekla ke staré modrobílé dodávce s obrovskými boulovitými pneumatikami, zalétla jsem myšlenkami zpět k okamžiku, kdy mě políbila.

Annie Connorsová byla hezká, ale poněkud netradičním způsobem. Oči měla od sebe posazené trochu daleko a její vlasy byly extrémně kudrnaté a chaotické, mně ale připadala krásná, i díky svému neomalenému, intenzivnímu sebevědomí, které bylo současně vzrušující a děsivé k neuvěření.

Pár týdnů po mých třináctých narozeninách se naše rodiny sešly, aby oslavily den díkůvzdání. Annie a mě poslali o patro níž, abychom tam vyštrachaly hru Trivial Pursuit. Cestou do kumbálu, kde naši přechovávali staré hry, mě v suterénu, který byl jinak zcela nezařízený, Annie zničehonic zatáhla ke kotli vedle mé provizorní ložnice, jakoby nic se ke mně přitiskla, vzala můj obličej do dlaní a políbila mě.

Chutnala po hroznových gumových červících. Bylo to úžasný.

„No?“ prohodila, když byl polibek u konce.

Nezmohla jsem se na slovo, ale byla jsem si celkem jistá, že moje oči odpověděly jednoznačným: „Páni, no do prdele.“

———

„Nasedat.“ Emily už v dodávce byla a vybírala na výlet vhodnou kazetu.

Vlezla jsem si do kabiny a dala si pozor, abych u Emily neseděla příliš blízko. Annie Connorsová byla už tak dost krásná a záhadná. Emily kopala za úplně jinou ligu.

„Honem, jinak to prošvihneme.“ Emily se s velkou dodávkou rozjela ještě dřív, než za sebou Annie stačila přibouchnout dveře.

V autech jsem se moc nevyznala, ale bylo mi jasné, že tahle dodávka je nejmíň deset let stará. Popelník pod rádiem přetékal směsicí oranžovo-bílých cigaretových špačků. Na podlaze se vedle prázdné láhve od Spritu povaloval starý pytlík od chipsů s příchutí octa a soli, v němž se proti staniolovému vnitřku dosud rýsovalo pár slaných úlomků zeleno-bílých brambůrků.

„V obchoďáku mají otevřeno nonstop,“ řekla jsem přesně ve chvíli, kdy jsem si uvědomila, že to Emily ví.

Každý to věděl.

Emily neodpověděla. Prostě strčila kazetu do rádia, načež se ozvalo mechanické zahrčení a kliknutí a kabinu dodávky osvítila řádka drobounkých modrorůžových světýlek na panelu rádia. Potom Tori Amos začala zpívat „Crucify“ a Emily s obrovskou dodávkou sjela po dlouhé, točité příjezdové cestě na ulici.

Bez zastávky jsme kolem obchodu projely. Emily ani nezpomalila.

Byla jsem potichu. Nechtěla jsem otevřít pusu a riskovat, že nějak pokazím, co se děje. Vyrazily jsme na dobrodružství (moje první dobrodružství, při němž jsem se cítila, jako kdyby mě „do zadku kousl zajíc“), a ani omylem jsem nehodlala riskovat, že řeknu něco, čím bych je mohla podělat.

Emily vytáhla zpod stínítka balíček cigaret a pustila volant, aby si zapálila. Annie se mi natáhla přes klín, aniž by ze sebe její sestra vydala jediné slovo, a volant popadla.

Emily a Annie byly perfektně sladěné.

Annie místo sestry řídila, upírala oči na vozovku a dodávku udržovala mezi silničními čárami se soustředěností neurochirurga nebo leteckého dispečera, jako by se svět mohl přestat točit, kdyby jen o kousek vybočila.

Jely jsme asi dalších sedm minut, než se Emily chopila řízení a zahnula na starou těžařskou cestu. O minutu později zastavila na nezpevněné krajnici.

„Tady je akorát Petermanovic dům,“ řekla jsem. „Ale třeba se pár děcek potlouká u štěrkoviště.“

Kdybych se u štěrkoviště ukázala ve společnosti Emily a Annie Connorsových, byla bych zítra ve škole za hrdinku.

Emily na mě sykla, zapnula v kabině světlo a vykutala z kabelky nevelký sešit.

„Víš jistě, že je to tahle silnice?“ zeptala se Annie. „K má pravdu. Tady není nic kromě Petermanovic domu.“

Emily se na sešit v klíně upřeně dívala.

Jeho stránky byly kompletně pokryté drobnými slovy, čísly a nákresy. Zdály se mi povědomé: nikoli obsahem, ale stylem. Podobalo se to klikyhákům, které jsme s kamarády čmárali na milimetrový papír při hraní Dungeons & Dragons.

Emily zakroužkovala pár čísel poznačených nad čímsi, co vypadalo jako soubor jmen a symbolů. Na okamžik se zamyslela, potom čísla sečetla, zaklonila se v sedadle a vydechla.

„Sto sedm celých tři,“ oznámila. Mlčela jsem. Emily Connorsová pohlcená matematikou byla jedna z nejkrásnějších věcí, na jaké mi v životě padl zrak.

Odložila sešit stranou a otočila se ke mně, ve tváři pochmurný výraz. „O tom, k čemu dneska dojde, nesmíš nikomu povědět.“

„Nepovím,“ řekla jsem.

„Myslím to vážně.“ Prudce mě popadla za zápěstí. „Musíš mi to slíbit.“

„Nikomu o ničem nepovím.“ Ale z Emilyina pohledu bylo patrné, že jí to nestačí. „Nepovím, slibuju. Přísahám.“ Dala jsem si ruku na hruď. Emily to ignorovala a hotovou věčnost mi zírala do očí. Co v nich spatřila, ať už to bylo cokoli, ji zjevně uspokojilo, protože informace ze sešitu překontrolovala a pak ho zastrčila zpátky do kabelky.

Annie vysunula kazetu od Tori Amos. „Jak že to číslo bylo?“

„Sto sedm celých tři,“ odpověděla Emily.

„Jasňačka.“ Annie otočila regulátorem a naladila příslušnou frekvenci. Z rádia vycházel pouze statický šum. „Víš určitě, že je to správně?“

„Doufám.“ Emily na rádiu upravila hlasitost, potom se k nám dvěma otočila a věnovala nám úsměv.

Byl překrásný a znepokojivý.

Pokud mi bylo známo, Emily Connorsová nepatřila k těm, co se usmívají.

„Čas?“ zeptala se Emily, znenadání opět vážná.

„Šest minut po desátý,“ odvětila Annie.

Emily mi sáhla na paži a řekla: „Ať se stane cokoli, hlavně nevyšiluj, oukej?“

Ze všech sil jsem se snažila působit cool, zatímco Emily zařadila rychlost a najela s dodávkou zpět na starou těžařskou cestu.

Zhruba minutu jsme poslouchaly statický šum, který se z rádia linul, když Emily náhle kývla na sestru a potom stiskla páčku, jíž se vypínaly přední světlomety.

Tma.

Jely jsme tou samou rychlostí dál, jenže teď jsem nic neviděla.

Byly jsme dočista slepé.

Kabinu prostupoval šum z rádia.

„Emily, podle mě –“

„Pst.“ Emily mě opět chytila za paži, dost silně na to, aby po jejím stisku zůstaly čtyři modřiny, jedna na každý prst. „Poslouchej.“

Zmlkla jsem a poslouchala.

„Neslyšíte nějakej hlas?“ zeptala se Emily.

Annie pokrčila rameny. Očividně nic nezaslechla. Emily na mě pohlédla a já mlčky zavrtěla hlavou.

Napínala jsem uši, ale kvůli nepřetržitému šumu a situaci, v níž jsem se nacházela, mi dělalo problém soustředit se. Sedět s Emily a Annie Connorsovými v dodávce a řítit se hustou tmou po staré těžařské cestě pro mě nebyla zrovna každodenní rutina.

„Co to bylo?“ Emily rádio zesílila. „Prosím vás, řekněte mi, že jste to taky slyšely.“

„Asi jo,“ zalhala jsem.

Nezaslechla jsem nic kromě nepřerušované řeky hluku. Bolela mě hlava. Statický šum, který z rádia plynul, mě lechtal v uších a kdesi hluboko v hrudi se mi rozvibroval zastřený nejasný brukot a zamířil vzhůru. V ústech jsem najednou měla příšerně sucho.

Později jsem si ten nepříjemný pocit vysvětlovala skutečností, že jsme po prašné cestě uháněly zcela naslepo, ale když na to nyní vzpomínám, nejsem si jistá, že to bylo tím. Něco se mi v ten okamžik zdálo… mimo. Nějakým způsobem podivné.

„Neměly bysme zapnout světla?“ Annie zněla vyděšeně.

„To je dobrý,“ řekla Emily.

Když reflektory vypnula, byla cesta rovná, kam oko dohlédlo, ale od té doby jsme urazily slušnou vzdálenost. Zkřížila jsem prsty a doufala, že nevjedeme do zatáčky.

„Já ti nevím, Em…“ řekla Annie.

„Pst,“ sykla Emily na sestru. „Tvrdí, že musíme jet potmě.“

Téměř nepostřehnutelný paprsek měsíčního světla tu a tam odhaloval kousek silnice nebo stromů. Rozhodla jsem se věřit, že Emily se jím řídí, aby se nám nic nestalo.

„Teď.“ Emily se naklonila dopředu. „Slyšely jste to?“

Něco jsem zaslechla, zprvu matně, ale opravdu se to ozvalo.

Ženský hlas.

Zrovna když jsem se chystala Emily zeptat, zda slyšela totéž co já, zaplavilo vnitřek dodávky hlasité bzučení. Emily škubla za páčku, po silnici před námi se rozlila záře reflektorů, Annie zaječela a svět vybuchl v jasném záblesku světla a skla.

———

Když Emily reflektory opět rozsvítila, prořízly tmu jako dva malé jaderné výbuchy a ozářily obrovitého jelena wapiti uprostřed silnice.

Nehoda byla u konce dřív, než moje mysl stačila zpracovat, co se děje.

Emily a mě srážka vymrštila čelním sklem ven, ale Annie v dodávce zůstala.

Později nám tvrdili, že kvůli poloze svého krku v okamžiku nárazu Annie hned umřela a že bylo vyloučené, aby před smrtí trpěla.

Odnesla jsem si z havárky vykloubené rameno, těžký otřes mozku a hromadu řezných ran a modřin, ale měla jsem štěstí. Emily si ošklivě zranila pravou nohu. Strávila skoro rok v nemocnici a ještě déle musela docházet na rehabilitaci.

Naposledy jsem se s Emily Connorsovou viděla několik let po nehodě.

Jeli jsme s našimi do San Francisca, abychom navštívili pár rodinných přátel. Cestou ze státu Washington jsme zastavili na benzínce, abych si mohla odskočit. Zrovna jsem se vracela k autu, když jsem ji spatřila.

Seděla na zadním sedadle auta, které parkovalo hned vedle toho našeho. Usmála jsem se na ni a zamávala, ale Emily civěla přímo před sebe, skrze mě, jako bych neexistovala. Chystala jsem se zaklepat na okýnko, ale na jejím pohledu bylo cosi zvláštního. Zmocnil se mě velmi silný dojem, že je duchem někde jinde, někde hrozně daleko, a že zaklepání na okno by její pozornost neupoutalo. Než jsem se stihla rozmyslet a zaklepat, auto, v němž seděla, se rozjelo a zamířilo po dálnici pryč.

Tu noc se mi o Emily a Annie Connorsových zdálo.

V mém snu jsme byly zpátky na cestě, která vedla k Petermanovic domu, ale tentokrát uprostřed vozovky nestál žádný jelen wapiti. Tentokrát tam stála pokřivená šedá postava.

Jak jsme se k ní blížily, všimla jsem si, že ji ve skutečnosti tvoří spousta menších věcí, rozlámaných vířících siluet, které se kroutily a splývaly ve tvar, který uprostřed silnice vyčkával.

Chtěla jsem zaječet, ale byla jsem ztuhlá, neschopná pohybu nebo slova.

V tu chvíli, stejně jako se to přihodilo tenkrát v dodávce, moji mysl do nejposlednějšího místečka zaplnil statický šum rádia, rozbolela mě hlava a vyschlo mi v ústech. Ta šedá věc uprostřed cesty se začala pozvolna otáčet.

Zkusila jsem zavřít oči, ale nešlo to.

Emily pořád řídila, hleděla před sebe, jako by polňačka byla volná, a Annie měla sklopenou hlavu, jak se snažila zaslechnout vzkaz, o němž byla Emily přesvědčená, že se kdesi v šumu rádia skrývá.

Zčistajasna všechno zpomalilo.

Hučení a šum rádia byly ohlušující a já cítila, jak ten podivný bzukot uzavírá v mé mysli a těle jakýsi strašlivý okruh.

Dodávka dál uháněla vpřed, a zrovna když jsme to do té šedé postavy měly plnou silou napálit, jsem zahlédla její tvář. Nebo lépe řečeno tu část jejího těla, kde bych tvář předpokládala.

Nebylo tam nic než prázdný tmavý prostor.

Vtom jsem zaslechla ženský hlas: tentýž zvuk, jaký se toho večera vyloupl z šumu rádia.

Hlasem připomínajícím suché ostré praskání hořícího dřeva pronesla žena tři slova. Táž slova, jež jsem ji na té cestě uslyšela říkat tehdy v roce 1999.

Řekla: „Dveře jsou otevřené.“

POZNÁMKY KE HŘE

AUTOR: HAZEL

(OVĚŘENO BLOCKCHAINEM)

Světová zdravotnická organizace definuje hráčskou poruchu jako „vzorec chování, který se u hráče vyznačuje narušenou schopností kontroly… v takové míře, že hraní získává přednost nad ostatními zájmy a běžnými činnostmi, a pokračující nebo eskalující hraní navzdory výskytu negativních důsledků.“

Negativní důsledky radím nepodceňovat.

Pamatujte si, že musíte doplňovat tekutiny, a nezapomeňte někomu říct, kam jdete, až se vydáte ověřit zvláštní stopu, kterou nikdo kromě vás za stopu nepovažuje.

Dávejte si tam venku pozor.

—HAZEL 8

3

POKUD SE POŘÁDNĚ ZAPOSLOUCHÁŠ,
STOPRO TU REBARBORU USLYŠÍŠ RŮST

Podlahu pokrývalo tři sta devadesát pět bílých dlaždic a čtyři sta černých. Musela jsem udělat dvacet jedna kroků, než jsem ke kóji došla.

Na malé televizi zavěšené nad strojem na koktejly hrály dva profesionální týmy a pár celebrit na kanálu TV Galaxy vybíjenou. Z ulice byl vidět neonově zelený Ford Galaxy.

Galaxie.

Alan Scarpio se usmál a zamával vidličkou ve vzduchu. „Bomba podnik, co myslíš?“

„Jo, je fakt super.“

„Splaším ti kafe,“ řekl a pohodil hlavou ke špinavě bílému keramickému hrnku, který stál na stole přede mnou.

„Díky,“ řekla jsem a do kóje s ošoupaným vinylovým potahem jsem si vklouzla.

Seděli jsme ve starém dineru z padesátých let, hned přes ulici od Čarodějovy arkádové herny. Byl to přesně ten typ restaurace, jaké se přezdívá lokál nebo vývařovna. V každé kóji stál na stole drobný jukebox. Pár jich podle všeho dokonce i fungovalo.

Nemohla jsem uvěřit, že sedím naproti Alanu Scarpiovi, jednomu z nejbohatších lidí na světě, a sleduju, jak se cpe kusem rebarborového koláče.

Galaxie.

Zdálo se mi to, anebo měla žena, co seděla v zadní části restaurace, oblečený dres fotbalového týmu Los Angeles Galaxy? Skupinky obkladů na stěně — sedm, jedna, dvanáct, dvacet čtyři, dvacet pět — čísla, která odpovídala pozici, jakou v abecedě zaujímají písmena ze slova „galaxie“.

Byla jsem nervózní.

Kdykoli jsem jako malá znervózněla, nemohla jsem si pomoct a obsedantně si všímala vzorů, které mě obklopovaly. Často mě pohltily natolik, že jsem nedokázala věnovat pozornost čemukoli jinému. Když tyhle návaly úzkosti nabyly na intenzitě a četnosti, musela jsem si osvojit kompenzační mechanismy, abych se se stresem vypořádala. Většinou šlo o opakování vzorů, které jsem už znala, z paměti. Nejvíc se mi osvědčil tenis.

Tenis jsem zbožňovala. Umím si s pozoruhodnou přesností vybavit celé zápasy. Totéž dovedu s baseballovými zápasy a dialogy z hororových filmů, ale kdykoli jsem potřebovala nasadit svou domácí terapii postavenou na zapamatovaných vzorech, byl tenis nejúčinnější. Mezi mé nejoblíbenější zápasy patřilo čtvrtfinále mezi Petem Samprasem a Andrem Agassim na U.S. Open v roce 2001. Za každého hráče jsem si vždy jednou poklepala na nohu: za Samprase na levé koleno, za Agassiho na pravé.

Představovala jsem si každičký úder, každičké podání a bod, až nakonec to, co mě znervózňovalo, pozbylo na síle a já se uvolnila.

Tahle metoda mi hrozně pomohla po nehodě, kterou jsem utrpěla s Annie a Emily Connorsovými, i později když naši na dovolené v Řecku zahynuli při havárce trajektu.

Po smrti rodičů jsem si v průběhu let vypracovala bezpočet metod relaxace a hlubokého dýchání, které mi pomohly se s úzkostí poprat. Tahle cvičení mi spolu s lékařským pokrokem na poli léků proti úzkosti umožnily s vyklepáváním tenisových zápasů úplně přestat.

Měla jsem ze zápasu na U.S. Open vyklepané skoro dva sety, než jsem si uvědomila, co dělám. Odtrhla jsem ruce od kolen a usrkla si kávy.

Od chvíle, kdy jsem nějaký tenisový zápas vyklepávala naposled, uplynulo nejmíň deset let.

Do prdele. Proč jsem tak vynervovaná?

O Scarpiovi se tvrdilo, že je mu padesát šest, ale vypadal nejmíň o deset let mladší. Měřil zhruba metr osmdesát, byl hubený a měl rozcuchané hnědé vlasy, ledově modré oči a široký rošťácký úsměv. Na sobě měl tmavě modré džíny, vybledlé hnědé šněrovací boty a bílou oxfordskou košili se zapínáním vepředu. Byl to běloch a mluvil s nenápadným přízvukem: nejspíš anglickým, možná velšským.

„Tos věděla, že rebarbora roste tak rychle, že je to slyšet?“

„Fakt?“ prohodila jsem. Neměla jsem o tom ani ponětí.

„Fakt. Nahrál jsem si to na mobil, kdyby tě to náhodou zajímalo.“

„Aha… super.“

„Jen si z tebe dělám prdel.“ Vrátil se ke svému koláči. „Jako jo, je to pravda. Rebarbora vážně roste rychle a vážně to mám nahraný na mobilu, ale proč by tě to, krucinál, mělo zajímat? Ty chceš vědět, proč tu jsi, proč jsem zašel k vám do herny, a především proč bych rád, abys mi pomohla.“ Usmál se. „Mám pravdu?“

„Jo. I když to s tou rebarborou je zajímavý.“

Alan Scarpio přikývl. „Lžeš, ale to nevadí.“ Vidličkou honil po talíři zbývající drobečky. „Vážně nechceš na nic pozvat? Ten koláč je kurva fantastickej.“

„Ne, dík, to je dobrý.“ Usrkla jsem si stydnoucí kávy.

„No, já jsem plnej,“ řekl Scarpio, zaklonil se na sedačce a vydechl. Viděla jsem, že koláč do posledního kousku zmizel z talíře v žaludku záhadného miliardáře, který naproti mně seděl.

Mlčky jsem koukala, dokud už jsem to nemohla vydržet.

„Takže,“ řekla jsem nakonec. „Proč jste šel k nám do herny?“

„Překvapilo tě to.“

„Děsně.“

„Na tom není nic zvláštního. Vídáš mě v televizi a na internetu. Já jednou v baru zahlídl Garyho Buseyho. Někoho mi strašně připomínal. Když jsem kolem procházel, usmál jsem se na něho, jako bychom se znali odjakživa.“

„To je ten pošahanej konspirační teoretik?“

„Asi by se to tak dalo říct, ale především hrál v Bodu zlomu. Klasika. Dva sendviče s karbanátkama!“ Scarpio zvedl dva prsty a zahulákal dost hlasitě na to, aby ho slyšela celá restaurace. „Utahu, vem dva!“

„Tu scénu si nepamatuju,“ řekla jsem, když k našemu stolu přistoupila servírka a na Scarpia se zamračila, jako by byl malý kluk, který na podlahu rozlil koktejl.

„Všechno v pořádku?“ Působila unaveně. Bělmy jejích velkých šedivě zelených očí se jako pavoučí vlákna vinuly tenké červené čárky a její hlas se vyznačoval odpracovaným chrapotem někoho, kdo za život nalil nekonečné množství kávy do šálků nekonečného množství kreténů. Nejspíš jí za chvilku končila směna. Zoufale si přála, aby vše bylo v pořádku.

„Všechno je super. Za ten řev se omlouvám. O sendviče s karbanátkama nestojíme. Slibuju, že se to víckrát nebude opakovat.“ Scarpio se usmál.

„Děkuju,“ řekla. „Nemám dost energie na to, abych dneska vyhazovala kohokoli dalšího.“ Usmála se, unaveně na něj mrkla a dolila mi kávu.

„Díky.“

„Není zač,“ řekla, zcela očividně spokojená, že se jí nechystáme zkazit večer.

Alana Scarpia podle všeho nepoznala. Třeba si ho zítra vygooglí, až přijde na směnu a uvědomí si, že k útratě za sedm dolarů připojil dýško ve výši tří set dolarů.

Scarpio počkal, dokud neodešla, pak vytáhl telefon a položil ho na stůl. „Co víš o Rabbits?“

Podívala jsem se na jeho mobil. Napadlo mě, jestli si náš rozhovor z nějakého důvodu nenahrává, ale žádnou aplikaci pro záznam zvuku jsem nespatřila, jenom datum, čas a tapetu s roztomilým psem, patrně kokršpanělem, se světle modrým šátkem kolem krku.

„No, takhle, asi by se dalo říct, že toho vím tolik, co většina lidí, kteří se o hru zajímají,“ prohodila jsem a přemýšlela, jak nejlépe bych odpověděla.

„Což je?“

Netušila jsem, co se ze mě Scarpio pokouší vymámit. Pokud je Californiac, údajný výherce šestého kola hry, ví toho podstatně víc než já. A pokud Californiac není, no, pořád je miliardář, a jestliže se o Rabbits chce něco dozvědět, stačí, aby si najal odborníka. Nevykládejte si to špatně, úplně nepolíbená nejsem. Moji kamarádi a hrstka fanoušků Rabbits, s nimiž se znám, mě dokonce považují tak trochu za znalce. Ale Alan Scarpio by si mohl dovolit ty nejlepší lidi nebo přinejmenším někoho, kdo je kurevsky lepší než jedna permanentně nevyužitá gamerka, která si posledních pár minut horečnatě vyklepávala do kolen dávný tenisový zápas.

„Tobě nedělají starosti ty varování, co hru obestírají? ‚Hraješ a nikdy neprozradíš?‘“ zarecitoval Scarpio úryvek z Prescottové soutěžního manifestu, který jsem v arkádové herně pouštěla.

„Jasně že ne,“ řekla jsem, ačkoli se ke mně stejně jako ke komukoli jinému, kdo o hru projevoval velký zájem, donesly klepy, že se s Rabbits pojí nejrůznější nebezpečné věci, včetně záhadných Správců: potenciálně smrtících osob, jejichž úkolem je za každou cenu ochránit a zachovat integritu hry.

„Šel úzkou stezkou,“ řekl Scarpio.

„Pardon?“ zeptala jsem se.

„První tři slova z desátýho zpěvu Dantova Pekla. ‚Šel úzkou stezkou.‘“

„Jasně,“ řekla jsem. „‚Šel úzkou stezkou podél palisády, hrobů tu bylo stále dost a dost, můj mistr první, já za jeho zády,‘ nebo tak nějak.“

„Výborně,“ řekl Scarpio.

„Díky,“ řekla jsem. „Dantovo Peklo jsem jeden semestr studovala na vejšce. Co… teda, proč –?“

„Sorry, já jen že jsem se celej den snažil si na ten citát vzpomenout.“

„Proč jste si ho prostě nenašel na internetu?“

„To by nebyla žádná zábava.“ Alan Scarpio se usmál a usrkl si kávy. A právě v tu chvíli jsem zaslechla jakési podivné zavrzání a zapraskání. Vteřinku se mi zdálo, jako by světla v restauraci do rytmu těch zvláštních zvuků poblikávala, ale jistá jsem si tím nebyla.

Je možné, že náš rozhovor o Rabbits nějak přivolal Správce? Co když ta recitace Danta byla nějaké zvláštní zaříkadlo?

„Co je to za zvuk?“ zeptala jsem se.

„Rebarbora,“ řekl a ukázal na mobil. „Člověku to až nahání hrůzu, co? Přidej dozvuk a máš z toho hororovej soundtrack.“

Přikývla jsem. Hrůzu mi to rozhodně nahánělo.

Scarpio na mě chvilku upřeně zíral, jako by vyčkával, a pak se usmál. „S hrou se něco pokazilo,“ řekl.

„Jak to myslíte, ‚pokazilo‘?“

„Nevím jistě, ale pokud to nespravíme dřív, než začne příští kolo, jsme všichni pěkně v prdeli.“

V tom okamžiku mu zabzučel mobil. Scarpio se na malý displej podíval. „Omluv mě na vteřinku.“ Přijal hovor. „Co se děje?“ zeptal se.

Dívala jsem se, jak bledne v obličeji.

„Víš to určitě? Oukej, hned tam budu,“ řekl a zavěsil.

„Musím letět,“ řekl. Bylo zjevné, že ho telefonát rozrušil. „Pozdní schůzka. Nevadilo by ti doprovodit mě k autu?“

„Ne. Teda –“

„Rád bych si při chůzi popovídal, pokud nic nenamítáš.“

Jestli si se mnou Alan Scarpio chtěl povídat, byla jsem ochotná jít, dokud mi neupadnou nohy.

„Ehm, jasně,“ řekla jsem.

Když jsme vyšli na ulici, vyhrnula jsem si límec, aby mi nemrholilo za krk. Scarpia počasí nerozhodilo. Zamířil ulicí pryč. Přidala jsem do kroku, abych mu stačila.

„Slibuju, že ti o tom, co se děje, povím všechno, co vím,“ řekl. „Jen si prvně musím pár věcí ujasnit, jestli nic nenamítáš.“

„Beze všeho,“ řekla jsem.

„Super. Takže začněme mou první otázkou. Co víš o Rabbits?“

Za těch pár minut, co uplynuly, než jsme urazili těch několik bloků, které restauraci dělily od Scarpiova auta, jsem mu pověděla vše, co jsem o hře věděla: že je to něco skrytého a tajného, undergroundová obsese, a že když ji člověk vyloženě nehledá, s největší pravděpodobností o ní nikdy neslyšel. Že je údajně starobylá a dost možná souvisí s templářskými rytíři, ilumináty a s okultní společností Thule. Dopodrobna jsem rozebrala, co jsem se doslechla o cenách, které se prý udílejí vítězům: pozice v NSA nebo CIA, miliardy dolarů nebo nesmrtelnost. A otřela jsem se i o seznam vítězů známý jako Kruh, který se zdánlivě namátkou objevuje všude po světě, před každým kolem hry a po jeho ukončení. Taky jsem Scarpiovi pověděla vše, co jsem si pamatovala o záhadném hráči jménem Hazel, nejslavnějším účastníkovi Rabbits všech dob, který se podle některých zdekoval hned poté, co vyhrál osmé kolo. Na závěr jsem připojila cosi ve smyslu, že většina lidí, kteří hru studují, se domnívá, že Alan Scarpio je Californiac, výherce Šestky, a že díky vítězství v šestém kole doslova přes noc získal enormní bohatství.

Zatímco jsem tu poslední část pronášela, pozorně jsem se Scarpiovi dívala do tváře, ale z jeho výrazu nešlo nic vyčíst.

„Ještě něco?“ zeptal se.

„Většina lidí, co se o Rabbits zajímá, si myslí, že ve hře momentálně nastala pauza, a čekají na začátek Jedenáctky.“

„A to je celý?“ zeptal se.

„Víc mě teď nenapadá,“ řekla jsem, když jsme konečně dospěli ke Scarpiovu černému sedanu Tesla.

„Můžeme to zítra dořešit? Pozdní snídaně v dineru?“

„Samozřejmě,“ řekla jsem.

„Super.“ Scarpio si z kapsy vyndal malé pouzdro z černé kůže, vykutal z něj vizitku a podal mi ji. Byla vytištěná na silném, špinavě bílém materiálu, možná na lnu nebo bambusu. Neobsahovala žádné údaje kromě telefonního čísla.

„Sejdeme se v dineru zítra v jedenáct dopoledne a budeme pokračovat, kde jsme skončili,“ řekl. „Brnkni, kdybys nemohla, a nějak se domluvíme, je to ale důležitý a já bych vážně ocenil, kdybys dorazila.“

Nasedl do auta, nastartoval a stáhl okénko na straně řidiče.

„Budu tam,“ řekla jsem a dělala, co bylo v mých silách, abych se nekřenila jako pablb.

„Takže zítra,“ řekl a potom se svým nablýskaným černým sedanem odjel od obrubníku na ulici a nocí pryč.

Postávala jsem na chodníku ještě dlouho poté, co se koncovky auta vytratily v dáli, a úporně jsem se snažila strávit, co se právě událo.

Nejdřív mě překvapilo, že Alan Scarpio nemá řidiče, ale když jsem si náš rozhovor zpětně přehrála, celkem mi to dávalo smysl. Na miliardáře Scarpio rozhodně „stál nohama na zemi“, jak se říkalo. Až na to, že si údajně nahrabal jmění hraním potenciálně smrtící, tajné undergroundové hry, o níž většina lidí v životě neslyšela.

POZNÁMKY KE HŘE
AUTOR: HAZEL

(OVĚŘENO BLOCKCHAINEM)

Přerušte mě, pokud jste to už někdy slyšeli. Chlap vejde na vylidněnou poštu a zeptá se úředníka za přepážkou, jestli by se mu nemohl poohlédnout po jedné velice specifické známce. Vydali ji v roce 1932 a její líc patrně zdobí zajíc polární. Známka pochází ze země jménem Thirland. Pokud jste neprospali každou hodinu zeměpisu, na jaké jste kdy byli, víte, že nic jako Thirland není.

Známka je to ale nádherná. I mně se dostala do rukou.

Je na ní něco, co v člověku vzbouzí dost zvláštní pocit. Skoro jako byste ji už někdy dřív spatřili, jako byste si její existence byli odjakživa vědomi.

Pokud chcete ve hře života uspět, je naprosto klíčové umět vyhmátnout, co ze statického šumu, jímž se nás pokoušejí zmást, je důležité. V tomhle smyslu je hra poměrně stejná.

Možná jste přesvědčení, že pod povrchem tajného světa běží nebezpečný tajný proces, ale to ještě neznamená, že pod povrchem tajného světa nebezpečný tajný proces neběží.

—HAZEL 8

4

NESROVNALOST SE STĚHOVÁKEM

Rodiče mi umřeli, když mi bylo sedmnáct. Nedá se říct, že by k tomu došlo náhle, protože nemám tucha, jak dlouho v tom převráceném trajektu byli uvěznění, než objetí ledové vody podlehli.

Matka byla jedináček a tátův bratr (strýček, kterého jsem nikdy předtím nepotkala) se mě odmítl ujmout. Všichni moji prarodiče byli tou dobou po smrti, což znamenalo, že co do rodinných vazeb jsem zůstala skoro sama.

Střední jsem měla vychozenou a čekala jsem, až nastane podzim a já budu moct nastoupit na vysokou. Pohostinnost systému pěstounské péče jsem zakusit nehodlala, a tak, místo abych to riskla se sociálkou, požádala jsem soud, aby mě prohlásil za zletilou.

Byla to brnkačka. Sama jsem se zastupovala. Lidi mě od toho odrazovali, ale ničemu nerozuměli. Věřte mi, vy byste mi taky neodmítli vyhovět, kdybyste mě v soudní síni viděli, sedmnáctiletou holku, která právnickou hantýrkou prezentuje jeden argument za druhým, jako protagonistka v devadesátkové komedii o dospívání.

Po našich jsem zdědila menší peněžní částku, kterou jsem později investovala na akciovém trhu.

Než jsem provedla jakoukoli opravdovou investici, rok jsem trhy studovala, až se mi kouřilo z uší, a v simulovaném investičním prostředí jsem trénovala s nepravými akciemi. Díky své schopnosti vypíchnout hluboce zakořeněné vzory a nahodilé fluktuace se mi podařilo proměnit sedmdesát tisíc falešných dolarů ve skoro čtyři sta tisíc falešných dolarů. Rok nato jsem svoje peníze investovala doopravdy. Potom jsem prodala náš rodinný dům a koupila si skromný byt ve čtvrti Capitol Hill v Seattlu.

Byla jsem mladá holka krátce po dosažení dospělosti, žila jsem v módní čtvrti v bytě pořízeném z vlastních peněz a proplouvala jsem vysokou s mnohem lepšími známkami, než jaké jsem si zasloužila.

Měla jsem studium brát vážněji, víc se na ně soustředit, ale co jsem dělala místo toho?

Hrála jsem hry.

A po absolvování, zatímco všichni moji známí jezdili surfovat všude možně, v indických ášramech se ohýbali do preclíků, aby dosáhli osvícení, spolu s ostatními americkými turisty chlemtali v Praze absurdní množství levného piva a obecně vyráželi na jedno dobrodružství za druhým, co jsem dělala já?

Hrála jsem hry.

Hry jsem samozřejmě hrála, ještě když naši byli naživu, ale po jejich smrti jsem každou minutu, kterou jsem nestrávila prací nebo ve škole, věnovala jenom jim. Díky hraní jsem si o něco málo vylepšila sociální dovednosti a pojila se s ním ještě jedna výhoda: pomohly mi nemyslet na to, co se našim přihodilo.

Nejdřív mi hry zabíraly a já u nich mohla nejenom tišit svoje překotné myšlenky, ale taky se naučit, jak lépe komunikovat s druhými. Jenže podobně jako to chodí u dlouholetých narkomanů, po čase na mě přestaly fungovat a já potřebovala větší dávku.

Takže jsem začala hrát déle a spát míň.

RPG nebo střílečky, online nebo deskové, na tom mi nesešlo: hrála jsem je všechny. Byla jsem hraním natolik posedlá, že jsem byla ráda, když jsem do harmonogramu vmáčkla dvě až tři hodiny spánku.

Právě tehdy jsem se zapojila do aktivní online komunity hráčů RPG, učinila monumentální objev, že na světě existuje alkohol, a těsně se vyhnula dlouhému pobytu v psychiatrické léčebně.

Soudce to označil za neoprávněné vniknutí na soukromý pozemek, ale ve skutečnosti šlo o nefalšovanou vloupačku. Když mě v suterénu Harvard Exit Theatre konečně zatkli, už tři dny jsem nejedla ani nespala.

Podle policistky, která mě zatýkala, jsem tvrdila, že na kohosi čekám. Že jsem sledovala důležité stopy a musela jsem v divadle být ve velice konkrétní čas, abych se sešla s někým, koho jsem označovala za Stěhováka.

Pro vaši informaci, stalo se mi tenkrát pár věcí, které mému duševnímu stavu nejspíš moc nepřidaly. Psychiatr mi krátce předtím nasadil nové léky a naše rodinná fena podlehla komplikacím způsobeným běžnou operací zubů. Byla sice starší ročník, ale, než jako úderem blesku umřela, kypěla zdravím. Zdrtilo mě to. Byla to malá hnědá čivava jménem Ruby a představovala poslední živoucí vazbu na moje rodiče.

Ruby mi dělala společnost, když jsem se vrátila domů z tiskové konference, na níž padlo oznámení, že vyprošťovací operace, která se nejdřív změnila v operaci záchrannou, odteď bude striktně operací úklidovou.

Když moje rodiče nakonec prohlásili za mrtvé, díky Ruby, která potřebovala krmit a venčit, jsem se těmi zdánlivě nekonečnými dny nějak prokousala.

Po její smrti jsem se ocitla doopravdy sama.

———

Jednou večer, krátce po Rubyině skonu, jsem hrála zbrusu novou MMORPG jménem Underlight, když mi na paměti vytanula vzpomínka na jinou hru. Naši ji se mnou hráli, když jsem byla malá. Jmenovala se Connections.

V Connections hráči hledali vzory a souvislosti mezi několika na první pohled nesourodými a neslučitelnými obrázky.

Rodiče mě Connections naučili jednou o víkendu večer, někdy koncem léta. Chystali jsme se vyrazit si do autokina, jenže se příšerně rozpršelo. Byla jsem naštvaná, protože ten den se mi vůbec poprvé povedlo naše přesvědčit, aby mi dovolili vybrat nepřístupný film. Vypíchla jsem v programu Přízraky od Petera Jacksona a oni neochotně souhlasili.

Zavolala jsem do autokina a tam mi řekli, že kvůli špatnému počasí se všechny projekce ruší. Matka dospěla k závěru, že nejde o tragickou událost, nýbrž o příležitost uspořádat rodinný večer s deskovými hrami.

Udělala popcorn a společně jsme si ve třech zahráli Monopoly. K Přízrakům to mělo hodně daleko, ale hrát si s rodiči mě bavilo a po mámině popcornu jsem se mínila utlouct. Přezdívala mu příloha k máslu.

Později, když jsme si udělali banánový split (přílohu k horké čokoládové omáčce), otec vyštrachal ošoupanou obdélníkovou krabici, na jejímž černém víku bylo moderním oranžovým fontem napsáno Connections. Skříní, do níž naši hry ukládali, jsem se prohrabovala snad milionkrát, ale tuhle krabici jsem v ní nikdy nezahlédla.

Pamatuju si, že máma neměla zrovna radost, když ji spatřila. Zaslechla jsem ji, jak tátovi šeptá, že je to na mě moc brzo, že nejsem připravená, že by mohla zhoršit moje „potíže“, jak tomu říkala. On jí pověděl, že právě proto je důležité, abych si ji zahrála.

V krabici byla hrstka fotografických obrázků vložených do barevně kódovaných obálek. Snímky byly vytištěné na silném kartonu. Rub každé kartičky byl potištěný nejrůznějšími slovy a čísly.

Na rub obrázkových karet jsem vidět nesměla, jenom na obrázky.

Táta fotky a obálky pár minut přerovnával, potom jednu kartičku zvedl a řekl mi, ať si ji pozorně prohlédnu. Zachycovala tygra uprostřed bujné zelené džungle.

Za chvilku kartu odložil a uchopil další. Zobrazovala ženu, jak sedí u plastového stolu v kuchyni zařízené ve stylu padesátých let minulého století. Vypadala, jako že si vede účetnictví.

Matka se mě zeptala, jestli na druhém obrázku nevidím něco, čím by se podobal tomu prvnímu. Odpověděla jsem, že vzor kresby na tygrově srsti odpovídá několika vzorům na tapetě.

Pak mi otec ukázal třetí fotografii.

Na snímku, který byl zjevně pořízený v nějaké nálevně, trůnila na vršku starého jukeboxu značky Wurlitzer láhev od piva.

Otec chtěl vědět, jestli na třetí fotce nenajdu něco, co by navazovalo na tu druhou. Pověděla jsem mu, že čas na hodinách na druhém snímku se shoduje s čísly skladby, která hraje z jukeboxu na snímku třetím.

Takhle to šlo ještě několikrát, dokud mě nenapadalo nic dalšího, co by fotky mohly mít společného.

Což značilo konec hry.

Během příštích měsíců jsme se ke Connections opakovaně vraceli. Trávit čas s rodiči mě bavilo, ale civět na kartičky a snažit se mezi nimi odhalovat pojítka mi jako zábava moc nepřipadalo. Netrvalo dlouho a nudila jsem se. Představa, že tu černou krabici s tmavě oranžovými písmeny vyndají, mě brzy začala děsit.

Když jsme ale Connections hráli naposledy, probíhalo to trochu jinak.

Naši mě vzali do restaurace na lívance. Tentokrát jsme po ruce žádné kartičky neměli.

Tentokrát jsme hledali souvislosti v reálném světě.

Táta mi řekl, ať se poohlížím po věcech, mezi nimiž by mohla být nějaká spojitost, ať v restauraci hledám vazby, jakékoli vazby mezi dvěma nebo i více věcmi.

Ničeho, co by se nějak vymykalo z normálu, jsem si nevšimla, dokud jsme nedojedli a nezvedli se k odchodu. V tu chvíli jsem ukázala na holku, která na sobě měla tričko zdobené obrázkem koně. Velmi se podobal malbě koně zavěšené nad vchodem do kuchyně.

Dívka zamířila i s rodinou k autu a my se vydali za nimi.

Zatímco jsme před restaurací postávali, přijel na zastávku autobus. Na jedné jeho straně byla nalepená reklama na skupinku umělců a jejich výstavu ve Frye Art Museum. Mimo jiné zobrazovala koně. A stejně jako kůň na tričku té holky a na malbě nade dveřmi do kuchyně se i tenhle zvedal na zadní. Matka mě popadla za ruku a rozběhli jsme se k autobusu.