Everest 1922

Copyright © Mick Conefrey, 2022

Mapy Adam T. Burton

Translation © Jakub Futera, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-082-4

ISBN mobi 978-80-7689-083-1

Per mia fanciulla Stella

Seznam osob a jejich pozice a úkoly

Výbor pro Mount Everest1

Sir Francis Younghusband: prezident

Arthur Hinks: čestný tajemník (Královská geografická společnost)

J. E. C. Eaton: Čestný tajemník (Alpský spolek)

Edward Somers-Cocks: Honorární pokladník (Královská geografická společnost)

Plukovník E. M. Jack: Královská geografická společnost

Norman Collie: Alpský spolek

Kapitán Percy Farrar: Alpský spolek

C. F. Meade: Alpský spolek

Průzkumná výprava z roku 1921

Charles Howard-Bury: vedoucí výpravy

Harold Raeburn: vedoucí lezec

George Mallory: horolezec

Guy Bullock: horolezec

Alexander Kellas: horolezec

Henry Morshead: průzkumník

Oliver Wheeler: průzkumník

Sandy Wollaston: lékař a přírodovědec

Alexander Heron: geolog

Gjaldzän: sirdar

Gjaldzen Kazi: tlumočník

Čhöten Wangdü: tlumočník

Expedice z roku 1922

Charles Bruce: vedoucí výpravy

Edward Lisle Strutt: vedoucí lezec

George Leigh Mallory: horolezec

George Ingle Finch: horolezec

Howard Somervell: horolezec

Edward Norton: horolezec

Henry Morshead: horolezec

Arthur Wakefield: horolezec

Colin ‘Ferdie’ Crawford: transportní důstojník

John Morris: transportní důstojník

Geoffrey Bruce: transportní důstojník

Tom Longstaff: lékař

John Noel: fotograf

desátník Tedžbir Bura: gurkhský poddůstojník

Gjaldžän: sirdar

Karma Paul: tlumočník

Nosiči (najatí v Dárdžilingu)

Lhakä, Pema, Mingma Bura, Mingma Dordžej, Pasang Tempa, Pema, Norbu Bura, Ňima Lama, Pemba Norbu, Tändzin Katar, Dargjä Čhöpku, Ang Dawa, Malý Ňima, Dasonna, Leba Cchering, Ang Pasang Lakhpa, Idallo, Karma, Dordžej Šerpa, Rinčhen, Goraj, Phu Ňima Tenduk, Čhötan, Augnami, Kančha, Lakpa, Ang Pasang, Pasang Dordžej, Pasang Šerpa, Sanggjä, Čhönggjä, Augbabu, Phu Kemba, Lakpa Pcchering, Pemba Dordžej, Gjana, Topgjä, Ješe, Norbu, Bučhjä, Dukpa, Cchang Dordžej

1* Výbor pro Mount Everest (The Mount Everest Committee) byla původně britská komise tvořená členy Alpského klubu a Královské geografické společnosti (KGS). Jejím úkolem bylo koordinovat a financovat průzkumné mise a expedice na Mount Everest.

Úvod

V roce 2018 vyšel ve Finacial Times článek s titulkem „Everest pro zaneprázdněného manažera“. Začínal příběhem německého byznysmena, který právě utratil 110 tisíc dolarů za „bleskovou“, osmadvacetidenní komerční expedici, díky které se dostal na vrchol Everestu, a to dokonce s pětidenní rezervou. Článek dále zmiňoval několik společností, nabízejících „prémiové“ výpravy na nejvyšší horu světa. Nejluxusnější služby nabízela nepálská agentura Seven Summit Treks, která za 130 tisíc dolarů prodávala „VVIP“ balíček zahrnující lety vrtulníkem z Káthmándú až do vzdálenosti pouhých tří dnů pochodu k hoře a uprostřed expedice přestávku v pětihvězdičkovém hotelu na „dobití energie“. Součástí VVIP balíčku byl jeden průvodce na každého klienta, k tomu služby tří Šerpů, osobní kuchař a fotograf. Podle popisu na stránkách agentury byl balíček navržen speciálně pro ty, „kdo chtějí zažít pocit z nejvyššího místa planety a mají dostatečnou ekonomickou sílu, jíž mohou kompenzovat vyšší věk, špatnou fyzickou kondici nebo strach z nebezpečí.“

Asi si říkáte, co by si o balíčku Seven Summits pomysleli Hillary s Tändzinem, první dva muži na vrcholu Mount Everest. Nebo, půjdeme-li ještě dál proti proudu času, co by na něj řekl George Mallory, „Galahad“ Everestu? V roce 1923 se snažil reportér z New York Times vytáhnout z Malloryho odpověď na otázku, proč by měl kdokoli riskovat svůj život při výstupu na nejvyšší horu světa. Horolezec mu tajuplně odpověděl: „Protože tam je.“

Nezní dnes náhodou legitimní odpověď protože si to můžu dovolit, případně protože mám v květnu dva týdny volna mezi obchodní konferencí a nepřátelským převzetím firmy?

Možná bude tahle věta znít zvláštně, ale není nejmenších pochyb o tom, že reputace Everestu doznala za posledních třicet let pořádných změn. Dlouhé fronty horolezců ve stěně Lhotse, děsivé příběhy o zmrzlých mrtvolách a hromadách odpadků, dokonce i hora samotná jako by se začala bránit, když se v roce 2017 zbortil Hillaryho výšvih, jedna z nejznámějších překážek na Everestu. Nejvyšší vrchol světa se stal mnoha horolezcům symbolem excesů i chamtivosti, hřištěm pro bohaté a někdy i dost pošetilé turisty, největší trofejí namísto nejvyšší výzvy.

Nebylo tomu tak vždycky.

Když geografové v polovině 19. století poprvé zaměřili vrchol Everestu, předpokládalo se, že v takové nadmořské výšce nemůže nikdo přežít. Uznávaný horolezec Sir Martin Conway dokonce ještě v roce 1920, poté, co padl první návrh na uspořádání průzkumné výpravy, označil v Daily Chronicle lezeckou obtížnost hory za natolik extrémní, že nepovažoval za pravděpodobné, aby byl Everest kdy dobyt. „Jeho povaha je neznámá,“ prohlásil. „Není zmapovaný. Vlastně o něm vůbec nic nevíme.“

Deset měsíců po tomto prohlášení byl dokončen základní průzkum a horolezci, kteří se vrátili, působili o něco sebevědoměji. Při přednášce v londýnské Queen’s Hall vyprávěl George Mallory zaplněnému sálu o tom, jak se těsně před odjezdem z Tibetu zeptal svého parťáka Guye Bullocka, co si myslí o šanci vylézt na vrchol. Bullock se prý dlouze zamyslel a pak odpověděl: „Tak padesát na padesát!“

Tato knížka se věnuje tomu, co bylo dál. Vypráví příběh prvního oficiálního pokusu o výstup na Mount Everest v roce 1922 a objasňuje šokující události na jeho konci. Rok 1922 doslova odstartoval dějiny dobývání Everestu, přesto se na něj v posledních letech zapomíná a většina historiků i literátů se soustředí na druhou britskou výpravu v roce 1924 a její dodnes kontroverzní vyvrcholení. Expedice z roku 1922 je ale nejspíš významnější. Definovala styl velkých výprav „obléhacího“ horolezectví s velkými týmy a množstvím táborů, přetrvávající celá následující desetiletí; odstartovala kyslíkové války, které kalily himálajské expedice až do 70. let; vytvořila pojítko mezi Šerpy a Everestem, jež změnilo jejich jméno v globální značku; a z George Malloryho udělala mezinárodní hvězdu, jejíž činy a zápisky se staly neoddělitelnou součástí mytologie Everestu.

Jako hlavní zdroj informací mi posloužily tisíce dosud nezveřejněných dokumentů v archivech Výboru pro Mount Everest při Královské geografické společnosti (KGS) v Londýně, zápisky z menších sbírek (jmenovitě Alpského spolku a Britské knihovny v Londýně), ale i poznámky z dopisů George Malloryho pro Magdalene College v Cambridgi a z deníku George Finche ve Skotské národní knihovně v Edinburghu.

Horolezci a organizátoři výprav ve 20. letech 20. století patřili k nadšeným příznivcům psaného slova a zanechali nám tisíce stran dopisů, deníků, hlášení i zápisů ze schůzí Výboru pro Mount Everest, což nám dává podrobný vhled do fungování Výboru od financování až po týmovou spolupráci. Bohužel nemáme žádné záznamy ze strany Šerpů. Jen málokterý Nepálec či Tibeťan uměl tehdy číst a psát; teprve v 50. letech se objevily (neautorizované) životopisy Anga Tharkeje a Tändzina Norkeje a ohledně cest na Everest jsme se tak dozvěděli více i z pohledu Šerpů.

Dnes je Mount Everest považován za mezinárodní horu, do roku 2019 stanuli na jeho vrcholu lidé z více než 120 různých zemí, přitom až do roku 1921 se k hoře žádný cizinec ani nepřiblížil. Everest tehdy ležel na hranici Nepálu a Tibetu, tedy dvou zemí, jejichž panovníci ani v nejmenším nesouhlasili s jakýmikoliv nájezdy cizinců. Během 19. a na začátku 20. století byly z obou území docela neceremoniálně vypovídány celé zástupy evropských a amerických objevitelů a misionářů.

Když byl Everest v 50. letech 19. století poprvé zaměřen pracovníky britské agentury Survey of India, bylo to z trigonometrických stanovišť v horách Biháru a Západního Bengálska, vzdálených stovky kilometrů. V duchu tradice kulturního přivlastňování se rozhodli pojmenovat Everest po Siru Georgi Everestovi, bývalém generálním inspektorovi. Siru Georgovi, skvělému geografovi a průzkumníkovi, se takový nápad vůbec nezamlouval a snažil se kartografy přesvědčit, aby použili některé z místních označení. Název hory se nicméně chytil.

Everest se sice nacházel mimo politický dosah Británie, jenže od okamžiku, kdy byl označen jako nejvyšší hora světa, začali britští horolezci tlačit na vládu, aby vyjednala s Nepálem nebo Tibetem povolení k expedici. Británie tehdy vládla globální říši a s Indií coby nejvýznamnějším a nejcennějším územím platila za regionální supervelmoc jihovýchodní Asie. Pokud mohla nějaká země přesvědčit Tibet či Nepál k povolení vstupu na svá území a do svých hor, byla to jedině Británie.

Horolezci ze Švýcarska, Německa, Itálie či Spojených států si mohli o Everestu nechat jen zdát, protože věděli, že se za ně britští úředníci nikdy nepostaví, ani jim nezařídí cestu přes Indii. Alternativa, tedy cesta přes Čínu, byla dokonce ještě méně proveditelná kvůli chaotické politické situaci a začínajícímu konfliktu mezi Čínou a Tibetem.

Ne že by to britští horolezci měli nějak zvlášť jednoduché. Přestože toužili uspořádat první pokus o zdolání Everestu, britští diplomaté jejich vášeň pokaždé nesdíleli. Himálaj patřil v té době k vůbec nejméně stabilním oblastem na světe. Kromě množství místních konfliktů mezi himálajskými královstvími Tibetem, Nepálem, Sikkimem a Bhútánem se Britové celé roky obávali toho, že císařské Rusko vyšle armádu na jih přes hroutící se čínskou říši do Tibetu a Nepálu a pak dál přímo na britskou Indii. Ve druhé polovině 19. a na začátku 20. století sehrávali Rusové s Brity takzvanou Velkou hru: vysílali své špehy do Himálaje na nelegální mise a sbírali podklady pro budoucí bitvy. Vinou této horečnaté diplomatické atmosféry nebývaly žádosti britských horolezců vyslyšeny. Když se v roce 1907 pokoušel londýnský Alpský spolek získat povolení k výpravě u příležitosti padesátého výročí založení, jeho žádost se k nepálskému a tibetskému soudu vůbec nedostala. Vetovali a zamítli ji sami britští diplomaté – podle Sira Johna Morleye, tajemníka Indického státu, to bylo z důvodů „nejvyšších zájmů britského impéria“.

Odmítaví úředníci nicméně britské horolezce neodradili nadobro. O šest let později, v roce 1913, si požádal armádní průzkumník major Cecil Godfrey Rawling znovu, tentokrát ne o jednu, ale rovnou o dvě expedice. Ty měly být završené prvovýstupem na Mount Everest. Rawlingovy plány znovu podpořil Alpský spolek i Královská geografická společnost, jenže situaci tentokrát zmařila ještě daleko závažnější politická hra: první světová válka.

Mezi lety 1914 a 1918, zatímco se svět zmítal v největším ozbrojeném konfliktu, jaký lidstvo do té doby zažilo, byly veškeré horolezecké plány odstaveny na vedlejší kolej. Přední členové Alpského spolku byli v bojích buď zabiti, nebo zmrzačeni, stejně jako stovky lezců z celého světa a miliony dalších lidí. C. G. Rawling se k Everestu nikdy nepodíval; přežil sice strašlivé bitvy u Yper i na Sommě, ale pak ho zabila zbloudilá střepina během rozhovoru před brigádním velitelstvím poblíž belgického Passchendaele.

Sen o Everestu ovšem s Rawlingem nezemřel. Sotva měsíc po utichnutí zbraní na Západní frontě, v prosinci 1918, napsal Sir Thomas Holdich, prezident Královské geografické společnosti, znovu indické vládě. Předložil jí žádost k přípravám na průzkum a pozdější výstup na Mount Everest „jakmile to okolnosti dovolí“. Příběh prvního výstupu tak začíná jen o pár měsíců později, za jedné studené jarní noci v březnu 1919.

1

Hra Himálajců

Galerie Aeolian Hall na londýnské New Bond Street byla během prvních padesáti let své existence využita hned několika způsoby. Založili ji jako výstavní síň pro díla Bratrstva Prerafaelitů, později sloužila jako sídlo vedení výrobce pian, aby se následně proměnila v menší intimní podnik, pořádající operní recitály a koncerty. 10. března 1919 se zde ovšem sešlo početné publikum kvůli úplně jinému představení.

Budova totiž po několik let také sloužila jako hlavní přednášková síň Královské geografické společnosti. Tato učená společnost, založená roku 1830 na podporu rozvoje zeměpisných věd, byla jednou z největších britských institucí imperiální éry. Oné březnové noci se navzdory dešti a větru sešlo početné publikum, aby si vyslechlo přednášku mladého důstojníka kulometných jednotek, kapitána Johna Noela. Noel, vysoký a štíhlý muž, měl za sebou těžkou válku stejně jako mnozí návštěvníci, teď ovšem přemýšlel o budoucnosti a o návratu k dobrodružnému životu, který kdysi vedl v Indii. Přednáška se vracela do roku 1913 k jednomu z Noelových nejnapínavějších putování a nesla název „Cesta do Tašhiraku v jižním Tibetu a východní přístup k Mount Everestu“.

John Noel, autoportrét s filmovou kamerou

Noel byl rozený bavič a uměl dobře pracovat s publikem. „Teď, když už máme dobyté póly,“ začal, „je naším dalším a neméně důležitým úkolem prozkoumat a zmapovat Mount Everest. Rád bych vám oznámil, že zanedlouho navštívíme nejvyšší vrchol světa a zmapujeme a vyfotografujeme jeho hřebeny, údolí a ledovce.“

Noel dobře věděl, že před vypuknutím války uchvacovaly Británii příběhy objevitelských výprav do Antarktidy a Arktidy. „Závod o póly“ udělal z mužů jako Ernest Shackleton či Robert Falcon Scott opravdové hrdiny, Británie však z něj nakonec vyšla s prázdnýma rukama. Na Jižním pólu předběhl Scotta Nor Roald Amundsen a prvenství na Severním pólu zase připadlo Američanovi Robertu E. Pearymu, byť to někteří zpochybňovali. Noel své publikum upozorňoval, že zmapování a zdokumentování Everestu (takzvaného Třetího pólu!) bylo celoživotním cílem jeho přítele C. G. Rawlinga. Bohužel však padl dřív, než si tento sen mohl splnit. „Uctěme tedy památku jednoho z mnoha britských válečných hrdinů tím, že tento sen na jeho počest naplníme!“ zvolal Noel.

Toto prohlášení mocně zarezonovalo mezi mnoha posluchači, zejména mezi slovutnými představiteli Královské geografické společnosti. V publiku seděli kromě Sira Thomase Holdicha, šestasedmdesátiletého prezidenta a uznávaného autora knihy Tibet, the Mysterious, také Sir Francis Younghusband, legendární voják a objevitel. Dále byli přítomni Alexander Kellas, obrýlený skotský chemik a patrně nejzkušenější himálajský cestovatel v celé Británii, nebo Douglas Freshfield, zeměpisec, který spolu s Younghusbandem mohl jako jeden z mála Evropanů prohlásit, že spatřil Mount Everest na vlastní oči. Každý z nich si v sobě hýčkal myšlenky na vlastní budoucí expedici, ale pro danou chvíli rádi přenechali prostor kapitánu Noelovi.

Příběh, který Noel publiku vyprávěl, jako by vyšel z pera samotného Rudyarda Kiplinga.

Na jaře 1913 dostal Noel povolení k opuštění kasáren své domovské základny v Indii a rozhodl se podniknout soukromou výpravu do Tibetu s cílem najít cestu k Everestu a podle možností si chtěl horu „důkladně oťukat“. Věděl, že Tibet je pro lidi ze Západu nedosažitelný a v předchozím desetiletí tibetští úředníci zatkli a rychle vyprovodili ze země celou řadu dobrodruhů. tím se ovšem nehodlal nechat odradit. Noel už totiž dříve podnikl několik výletů podél tibetské hranice a oblast dobře znal. Začernil si tvář v naději, že bude považován za Inda, a opustil základnu v doprovodu tří služebníků: Šerpy jménem Tebdu, Tibeťana Adhua a nosiče zbraně a fotoaparátu Badrího z indického pohoří Garhvál. Za cíl si určil jihotibetské městečko Tašhirak, které považoval za bránu k Everestu.

Noelova skupina cestovala nalehko: s dvojicí áčkových stanů, přikrývkami, léky, winchesterovkou, Noelovým revolverem a automatickými pistolemi pro ostatní. Jako vodítko Noelovi sloužila nahrubo zakreslená mapa, kterou sestavil Šáratčandra Dás, jeden z indických panditů – místních učenců, zaměstnávaných v 80. letech 19. století agenturou Survey of India pro výpravy do nejzazších končin Himálaje, kam se nikdo z Evropanů neodvážil.

První část Noelovy cesty vedla z města Siliguri na úpatí Himálaje na sever přes oblast Sikkim až na tibetskou hranici. Sikkim byl oficiálně knížectvím v čele s místním mahárádžou, fakticky jej však ovládali Britové. Když Noel dorazil do sikkimské vesnice Lačen, ležící těsně před hranicí, najal si dva honáky jaků k přepravě zásob na měsíc. Poté svou skupinu rozdělil, aby nepřitahoval takovou pozornost, a jídlo poslal napřed jinou cestou. Celé tři týdny se Noelovi v řídce osídlené divočině východního Tibetu dařilo uniknout odhalení. Teprve v maličké pevnostní osadě Mugh, asi čtyřicet kilometrů od Tašhiraku, narazil na tibetského úředníka, který chtěl okamžitě vědět, co tam podezřelá skupinka dělá. Zásoby se tenčily, úředník Noela odmítal nechat nakoupit jídlo a palivo, proto se nedalo dělat nic jiného než se otočit a zamířit zpátky do Sikkimu.

Noel však, navzdory takovému nezdaru, ještě zdaleka neskončil. O Everestu snil příliš dlouho na to, aby ho odradil nějaký nepříjemný úředník. Přeorganizoval svou skupinu, zbavil se části vybavení a měsíc nato znovu překročil tibetskou hranici. Tentokrát byl opatrnější, vyhýbal se místním vesnicím i známým obchodním trasám, což ovšem nebylo snadné. Přestože měl on a jeho muži dost jídla, stále si museli zajišťovat palivo a vodu.

Nejprve se jim dařilo postupovat nepozorovaně, jenže u Mugku si jich znovu všimli. Tentokrát ovšem Noel pokračoval navzdory protestům vesničanů dál, až do sedla Langbu La. Právě odtud se mu podle Dasovy mapy měl naskytnout první pohled na Mount Everest. Když Noel dorazil do sedla, byla obloha zcela jasná a přímo před ním se táhl pás úchvatných štítů pokrytých sněhem. Noel nikdy předtím neviděl nic tak úžasného a dramatického, jenže jakmile si odhadem určil výšku těchto hor, okamžitě viděl, že se někde stala chyba: štíty před ním měřily kolem sedmi tisíc metrů, tedy o celých osmnáct set metrů méně, než měřil Everest. Přečetl špatně Dasovu mapu? A pak se výhled postupně otevřel. Hradba mraků za prvním pásmem hor se rozestoupila a odhalila daleko vyšší horu. Noel zkontroloval kompas: byl to Everest, „třpytivý vrchol skalní věže pokrytý sněhem“.

Byl to ten nejkrásnější okamžik, jaký Noel doposud zažil, zároveň ale i nejhorší. Noel vstoupil do maličkého panteonu Evropanů, kterým se podařilo dostat na dohled nejvyšší hory na světě. Zároveň ale zjistil, že Dasova mapa vůbec není přesná – nezaznamenala totiž horské pásmo v popředí. Z východu žádný přímý přístup k Everestu nevedl a kterýkoli horolezec, pomýšlející na výstup na vrchol, by si musel nejprve poradit s impozantním řetězcem štítů přímo před sebou.

Noel dobře věděl, že v silách jeho malé skupiny s omezeným vybavením tohle není, přesto pokračoval do Tašhiraku, sídla na pomezí dvou tibetských oblastí. Dávno se rozloučil s myšlenkou, že může postupovat nepozorován, a za cíl si stanovil dosažení kláštera, ve kterém podle jeho informací buddhističtí lámové uctívali Everest a Kančendžengu (třetí nejvyšší horu světa).

Nepodařilo se mu to. Jak se dalo čekat, úředníci v Tašhiraku nebyli přátelsky naladěni. Po několika dnech se u Noelova stanu objevil džongpen, místní správce, a už podruhé nařídil Noelovi a jeho skupině opustit zemi. Správce ujel kvůli konfrontaci s narušiteli 230 kilometrů za tři dny – a aby se ujistil, že jeho rozkazy splní, nechal jejich tábor hlídat jednotkou vojáků. Noel se nenechal zastrašit, a to dokonce ani salvou varovných výstřelů. Když mu ale došlo jídlo, uvědomil si, že nechce-li riskovat diplomatickou roztržku, dále už své štěstí pokoušet nemůže, a musel se nakonec stáhnout.

O pár týdnů později už byl Noel zpět na britském území, odpočíval ve vládním bungalovu a osnoval plány na třetí a poslední cestu. Tentokrát měla vést do nedalekých sikkimských hor, ve kterých by mohl v klidu cestovat a fotografovat bez rozmíšek s nepřátelsky naladěnými tibetskými úředníky. Pokud by bývalo šlo všechno podle plánu, vrátil by se Noel k Everestu následující rok, v roce 1914, a to s C. G. Rawlingem. Jenže, jak už všichni posluchači v Aeolian Hall věděli, tuto šanci jim zhatila válka.

Noel svou přednášku o něco protáhl. Jakmile se v sále rozsvítilo, ujaly se slova geografické špičky. Královská geografická společnost ještě před tím, než všichni odejdou (a také než se rozutečou novináři), hodlala využít příležitost ke znovuotevření diskuse o oficiální britské výpravě na Everest. Indická kancelář stále ještě neodpověděla na několik měsíců starý dopis Sira Thomase Holdicha. Pořadatelé přednášky dobře věděli, že čím víc publicity toto setkání vzbudí, tím líp. Holdich si příliš dobře uvědomoval, že nejzákladnější výzva Everestu v roce 1919 nespočívala v nadmořské výšce, chladu či technické obtížnosti při lezení, ale v něčem daleko jednodušším: v problému obstarat si povolení k Everestu vůbec odcestovat. Nikdo ze Společnosti si nedělal jakékoli naděje, že by nepálská vláda povolila přístup z jihu, a to kvůli historické nedůvěře Nepálců k zahraničním cestovatelům. Tibetská vláda však právě zažívala nejlepší vztahy s Británii za velmi dlouhou dobu, mohla tedy být přístupná myšlence uspořádání plnohodnotné expedice na své straně. Královská geografická společnost ale nemohla komunikovat s Tibetem napřímo – jakýkoli kontakt museli nejprve zprostředkovat nezaujatí úředníci z Indické kanceláře.

Jako další promluvil k publiku Douglas Freshfield. Tento vysoký vousatý muž s patricijským vystupováním byl bývalým prezidentem jak Alpského spolku, tak KGS a měl bohaté zkušenosti také s ilegálními výpravami. V roce 1899 podnikl nepovolený výpad ze Sikkimu přes nepálskou hranici, kde fotil a zkoumal přístupy ke Kančendženze. Freshfield ocenil kapitána Noela za to, že jim rozšířil geografické znalosti a ztotožnil se s názorem, že Tašhirak patrně není nejlepší cestou k Everestu. Navrhl proto vybudovat v Sikkimu lepší cesty za účelem zlepšení přístupu do Himálaje. Zastával názor, že se Himálaj může jednou stát „hřištěm Indie“ se sítí horských chýší a zázemím pro turisty a horolezce – ale pouze v případě, že oficiální místa sehrají aktivnější roli.

Další z řečníků, chemik a horolezec Alexander Kellas, nebyl ohledně Tašhiraku takovým skeptikem, domníval se totiž, že se z něj může nakonec vyklubat ta nejlepší přístupová cesta k Everestu. Himálaj měl procestovaný a o Everestu přemýšlel už mnoho let. Podle jeho názoru by nejlepší přístup k Everestu opravdu mohl vést od východu, pokud se ovšem podaří uklidnit nepřátelské úředníky. Jako dobrý taktik nechal otevřený prostor i pro další možné přístupové cesty.

Než je stihl všechny vyjmenovat (a nejspíš tím uspat obecenstvo do posledního člověka), vystoupil kapitán Percy Farrar, vyhlášený horolezec a prezident Alpského spolku, s konkrétním návrhem. Oznámil, že jeho spolek je připraven uhradit část nákladů na budoucí expedici, ale hlavně má k dispozici dva či tři mladé horolezce, kteří jsou „v zásadě schopni vypořádat se s jakýmikoli čistě horolezeckými obtížemi, které pravděpodobně na Mount Everestu vyvstanou“.

Nejdelší a nejživější řeč večera přednesl Sir Francis Younghusband, armádní výzkumník, jenž šestnáct let předtím velel kontroverzní britské invazi do Tibetu. Jeho výpravy se staly legendárními, procestoval při nich oblasti od ruského pohoří Pamír po čínskou poušť Taklamakan a od Ladaku v severní Indii po pohoří Kašmír daleko na západě. Younghusband, plešatějící chlapík malé postavy s mohutným kitchenerovským knírem, byl i ve svých pětapadesáti letech stále ještě živel. Od svého vpádu do Tibetu se netěšil přízni britské vlády, která měla pocit, že se choval až příliš razantně. Byl odhodlaný vydobýt si svou pověst zpět a Everest považoval za jednu z cest zpátky na výsluní.

Younghusband všem připomněl, že dávno před tím, než Noel či C. G. Rawling vůbec začali o Everestu snít, on už v roce 1893 spolu s Charlesem Brucem zosnoval plán na prvovýstup. Nakonec z něj nic nebylo, ale o deset let později, když sloužil v jihotibetské pevnosti Kamba Dzong, užíval si úchvatný výhled na nejvyšší horu světa po celé tři měsíce. Opravdovým problémem KGS prý nejsou tibetské autority ani indická vláda, ale úředníci a ministři v Londýně. To domácí vláda bránila a dosud brání jakýmkoli cestám do Tibetu. „Nicméně,“ dodal Younghusband diplomaticky, „pokud se jim předloží rozumný plán a podaří se je přesvědčit, že to myslíme opravdu vážně, pak se s nimi bude dát mluvit a udělají, co se po nich chce.“ S myšlenkou na hlavní titulky novin v několika příštích dnech pak na závěr zahrál na vlasteneckou notu: „Doufám, že z tohoto setkání vzejde něco opravdu seriózního. Rád bych, aby na vrcholu Mount Everest stanul jako první Angličan.“

Younghusband byl bytostně přesvědčen o tom, že se radikálně změnilo politické uvažování. Vysvětloval, že před první světovou válkou zavrhovala britská administrativa jakékoli myšlenky výstupu na Everest s tím, že by narušil křehkou politickou rovnováhu v regionu – a zejména zde byla myšlenka, že by si jím mohli Britové znepřátelit Rusko. Jenže válka skončila zhroucením carského Ruska. Ruský car byl mrtvý a v zemi zuřila občanská válka mezi takzvaným hnutím Bílých a vládou bolševiků. Nikdo z britských diplomatů nemohl podle Younghusbanda argumentovat tím, že by Rusko ohrožovalo Indii, prý ještě nikdy nebyla lepší doba požádat tibetskou vládu o svolení. Každý rozumný člověk s tím podle něj musel souhlasit.

Ukázalo se, že tisk Younghusbandovo nadšení nesdílí v takové míře, jak sám doufal. V Timesech vyšel následujícího rána stručný článek o proslovu kapitána Noela, zaměřoval se však spíše na návrh využít k mapování a průzkumu obří větrné draky, kteří unesou člověka, než na nějaké plány na britskou expedici. Satirický časopis Punch otiskl delší text s názvem „Hra Himálajců“, ve kterém si z celé záležitosti utahoval a dělal si legraci z Noelem uváděných tibetských jmen i z vážených přispěvatelů z publika. Stejně jako The Times i Punch evidentně zaujali draci, protože se dále zamýšlel nad možností využít pro další části projektu cvičené albatrosy.

„Himálajci“ se ovšem nenechali odradit. Noelova přednáška dostala Everest zpátky na pořad dne. O týden později, 19. března, obdržel Arthur Hinks, tajemník Královské geografické společnosti, dopis od podplukovníka Charlese Howarda-Buryho – v té době pobývajícího ve sportovním londýnském klubu Bath. Howard-Bury navrhoval, že ještě téhož léta provede ve jménu Společnosti zmapování Everestu a přímo s tibetskými autoritami vyjedná větší výpravu na následující rok. Nabídl se dokonce, že zkontaktuje ředitele společností Survey of India a Flying in India za účelem zorganizování leteckého průzkumu nepálského území. Na člověka, který ani nebyl členem KGS, to byla zvláštní nabídka, ale Howard-Bury patřil do slavné aristokratické rodiny s dobrými konexemi a jeho dopis s nabídkou cesty do Indie znamenal pro Younghusbanda a jeho spolupracovníky z KGS přesně takové povzbuzení, jaké potřebovali. Younghusband se domluvil s Arthurem Hinksem, aby ještě jednou napsal do Indické kanceláře na Whitehallu a požádal o společnou schůzku s KGS a Alpským spolkem.

Za měsíc jim konečně odepsal Sir Thomas Holderness, náměstek Indické kanceláře. Není prý třeba se scházet osobně, nicméně diplomaté v jeho kanceláři na Whitehallu nezahálí. Informoval, že jeho kancelář kontaktovala indickou vládu a předala jí návrh Společnosti, ta jej ovšem znovu zamítla. „Jsou toho názoru,“ napsal Holderness, „že dokud nedojde k urovnání tibetských záležitostí, není namístě uvolňovat restrikce doposud aplikované na cesty a objevy v dané zemi.“ A tak skončil poslední britský návrh na výpravu k Everestu – tedy přinejmenším bylo přáním Indické kanceláře na Whitewallu, aby to tak bylo.

Sir Francis Younghusband si ovšem dovolil nesouhlasit. Rok nato převzal funkci prezidenta KGS a Everest mu stále nesešel z mysli. Na 26. dubna 1920 svolal Expediční výbor KGS, kam přišel s podrobným plánem programu na dva roky, který měl začít předběžným průzkumem, na nějž měl navázat samotný výstup na vrchol. Když v květnu roku 1920 pronášel svou inaugurační řeč, nezapomněl svým kolegům z KGS zopakovat svou letitou touhu dočkat se zlezení Everestu. Pro všechny, kdo se pídili po tom, jaký smysl má investovat takové množství času a energie do projektu bez zřejmého politického či finančního přínosu, měl jednoduchou odpověď: „Naplnění takového cíle pozvedne lidského ducha.“ Zdůraznil, že dobytí Everestu možná nepřinese větší užitek než pobíhání za fotbalovým míčem či sepisování básní, ale dá člověku „hrdost a víru v sebe sama v jeho boji o povznesení se nad hmotu“. A to je ono „neměřitelné dobro, jež s sebou výstup na Mount Everest přinese“.

Možná je Everest důležitý pro celé lidstvo, jenže, jak brzy Younghusband a jeho příznivci v KGS zjistili, v tisku se jim nejspíš dostane větší oficiální podpory, když se zaměří na vlastenectví. „Expedici budou tvořit britští občané,“ uvádělo prohlášení, přičemž k přihláškám nebritských subjektů nemělo být přihlíženo. Následujícího dne odeslal Younghusband další žádost Indické kanceláři, téměř shodnou s žádostí z roku 1919, ve které žádal o schůzku ministra s delegací Královské geografické společnosti. Younghusbandova neústupnost se vyplatila. Tentokrát přišla kladná odpověď.

Schůzka začala, podle oficiálního stenografického záznamu, 23. června v 16:55 v sídle Indické kanceláře na Whitehallu. Ministerský tajemník Indického státu se sice nemohl dostavit osobně, ale poslal svého zástupce Lorda Sinhu, významného bengálského právníka a jednoho z prvních Indů, kterému se podařilo zaujmout pozici v britské státní správě. Younghusband přivedl za KGS úctyhodnou skupinu včetně Howarda-Buryho, Freshfielda a Younghusbandova přítele generála Charlese Granvillea Bruce, nicméně podle oficiálních záznamů hovořil v podstatě jen Younghusband.

Younghusband se pozastavil nad tím, že Alpy jsou zlezené z jednoho konce na druhý, v ostatních částech světa se pořádají expedice na nejvyšší hory Afriky a And, leze se dokonce i na druhou a třetí nejvyšší horu světa – K2 v Karákóramu a Kančendžengu na hranici Nepálu a Sikkimu. „Po velkou spoustu let však dřímá v lidských myslích myšlenka výstupu na Mount Everest, nejvyšší horu celého světa.“ Younghusband načrtl obrysy průzkumu následovaného plnohodnotným pokusem o výstup, rozmáchle předložil velikou panoramatickou fotografii zachycující dostupnost Everestu z tibetské strany, načež prohlásil: „V porovnání s ostatními himálajskými štíty je jeho tvar v každém případě slibný.“ Pak, aby dodal svému argumentu váhu, vytáhl druhou fotografii, pořízenou teleskopickým objektivem, která podle něho ilustrovala „relativně velmi mírný svah“ na severní straně.

Byl to bravurní výkon a zdálo se, že jím Lorda Sinhu přesvědčil. Ten totiž oznámil hostům, že jeho kancelář je již v kontaktu s koloniální vládou v Indii a jeho nadřízený, náměstek ministra, stojí zcela na straně expedice. Udělají vše, co bude v jejich silách, a odpověď indické vlády z Kalkaty očekávají v horizontu několika dnů.

Bylo to přesně to, co chtěl Younghusband se svou delegací slyšet, jenže když KGS o měsíc později, 31. července, obdržela odpověď Indické kanceláře, vypadalo to, jako by se vůbec žádná schůzka neuskutečnila:

Indická vláda záležitost bedlivě zvážila. Nicméně přesto, že s projektem, jak si je jistě Společnost vědoma, plně souzní, dospěla k pevnému názoru, že až do doby, než dojde k urovnání určitých významných politických otázek vyvstávajících v souvislosti s Tibetem, není v pozici kontaktovat tibetskou vládu se žádostí o podporu, požadovanou Společností.

Bylo to další zdvořilé, nicméně striktní „ne“. Younghusband se svými příznivci přesto nepropadli zoufalství, protože tentokrát už nebyli ochotni čekat ve svých kancelářích a salonech, až se na ně seshora snesou dobré zprávy. Naopak měli „v poli“ svého muže, podplukovníka Charlese Howarda-Buryho, nabízejícího KGS pomoc už v roce 1919, který v tu samou chvíli brázdil chodby institucí přímo v Indii. Zde se snažil přesvědčit, koho mohl, o správnosti své věci.

Everest byl pořád ve hře.

Charles Howard-Bury vypadal každým coulem jako typický britský důstojník: vysoký a impozantní, s tmavými řídnoucími vlasy a pečlivě zastřiženým knírem. Podle George Malloryho to byl „podivín“, ale jestli tím narážel na jeho sexuální orientaci, či excentrické chování, nelze s jistotou určit. Nebylo pochyb o tom, že Howard-Bury se navzdory svému konvenčnímu zevnějšku často choval naprosto nekonvenčně.

Narodil se roku 1881 do anglo-irské šlechtické rodiny, chodil na Eton a poté na Královskou vojenskou akademii v Sandhurstu, kde absolvoval s hodností kapitána, načež ho odveleli k Indické teritoriální armádě. Během první světové války se ocitl uprostřed těžkých bojů, při kterých byl zajat a internován jako válečný zajatec. Ve 20. letech sloužil jako poslanec za konzervativce, ale již po sedmi letech v parlamentu odcestoval do Irska, aby strávil zbytek života rozmnožováním rodinného majetku a péčí o něj.

Až potud to není nic nepředvídatelného, jenže Howard-Bury měl ještě jednu stránku: neukojitelnou fascinaci exotickými kraji a cestováním a neochotu se přizpůsobovat. „Duch člověka není nikdy spokojen s tím, čeho bylo dosaženo,“ napsal jednou. „Řešení jednoho problému jen přináší další problémy k řešení.“ Jedním z jeho prvních počinů hned poté, co v roce 1905 dorazil coby mladý důstojník Královského střeleckého sboru do Indie, bylo, že proklouzl přes hranici, protože se chtěl pokusit dostat k hoře Kailáš, nejposvátnějšímu vrcholu celého Tibetu. V následujících letech procestoval Kašmír a Karákóram a navštívil buddhistické chrámy Angkor Vat v Kambodži i hinduistické svatyně v Badrínáthu na březích Gangy. Mluvil více než dvacítkou jazyků a svůj irský domov zaplnil relikty a suvenýry ze svých cest, mimo jiné si přivezl ruského medvěda jménem Agu, se kterým zápasil. Nikdy se neoženil, ale posledních patnáct let svého života strávil s Rexem Beaumontem, shakespearovským hercem s přezdívkou „Sexy Rexy“; dvojice žila střídavě v Irsku a Tunisku.

Nicméně v roce 1920 nezáleželo Francisi Younghusbandovi na ničem jiném než na tom, že Howard-Bury měl prostředky i motivaci dostat záležitost KGS přímo na ta pravá místa v Indii. Younghusband připravil memorandum a poučil Howarda-Buryho, aby šel přímo za britským místokrálem Indie v Simle. A pokud půjde vše hladce, aby ho ještě před samotnou akcí požádal o letecký průzkum. „Máme určité právo očekávat, že tibetské autority umožní cestovatelům přístup do Tibetu, protože tibetští cestovatelé jsou v Anglii vřele vítáni,“ dodal Younghusband, „a tahle Společnost pro průzkum trénuje dva Tibeťany.“

Howard-Bury vyrazil na dvoutýdenní pouť napříč klidnými vodami Středozemního moře, poté už ne tak poklidným Indickým oceánem, z Marseille přes Aden do Bombaje a pak dál po železnici do Simly na úpatí Himálaje. Od roku 1864 zde byla letní metropole britského rádži, do které se uchylovali koloniální zástupci před vedrem Kalkaty a Dillí. Simla se pyšnila anglikánským kostelem, poštou, železniční zastávkou a několika britskými hotely, ale především hostila vládní kanceláře.

Howard-Bury se pustil rovnou do práce. Coby „starý indický mazák“ si domluvil schůzky s místokrálem, úřadujícím generálním inspektorem a ředitelem Indických leteckých sborů. Ti všichni měli velkou radost, že mohou jednat s někým osobně, ale na bezprostřední průlom to nevypadalo. Hlavním problémem, důležitou diplomatickou otázkou, na niž narážel Whitehall, byla malá zásilka kulometů a munice, sice slíbená, ale dosud nedoručená tibetské vládě. Koloniální autority byly pro, jenže Indická kancelář v Londýně z neznámého důvodu otálela. Howardu-Burymu bylo řečeno, že dokud se nepodaří uzavřít jednání, nemohou myšlenku horolezecké expedice na Everest s tibetskou stranou vůbec otevřít. A co se navrhovaného leteckého průzkumu týče, přišla rovnou zamítavá odpověď: Letecké sbory neměly ani letadla, ani chuť se účastnit.

Tohle nebyl zrovna dobrý začátek, jenže Howard-Bury se nehodlal vzdát. Další tři měsíce kvůli prosazení svého záměru neúnavně objížděl Kalkatu, Dháku, Dárdžiling a Sikkim. Nakonec zjistil, že rozhodnutí nezáleží na místokráli, dokonce ani na ministru v Londýně, ale na Charlesi Bellovi, napůl penzionovaném britském úředníkovi, který se tibetskými záležitostmi zabýval celé poslední desetiletí.

Charles Bell byl neobyčejný člověk – nikoli voják, ale intelektuál. Mluvil plynule tibetsky, a dokonce vydal anglicko-tibetský hovorový slovník. Byl to osobní přítel tibetského náboženského a politického vůdce Dalajlámy, později sepsal i jeho životopis. Na rozdíl od většiny britských džentlmenů své éry chodil Bell hladce oholen, vypadal spíše jako kněz či teolog. Jeho přátelé v Tibetu ho měli v takové oblibě, že ho považovali za reinkarnaci bývalého mnicha. Bell naneštěstí nebyl výpravám na Everest vůbec nakloněn a navíc měl pověst zatvrzelého člověka. „Je to ten nejnáročnější chlap, s jakým se dá vyjednávat, protože je velice pomalý a rozvážný a nikdy nechybuje,“ napsal Howard-Bury Francisi Younghusbandovi.

Vztahy Británie a Tibetu byly, mírně řečeno, poněkud zašmodrchané. Podle pekingské vlády byl Tibet čínskou provincií, ale v roce 1903, pod záminkou vyřešení hraničního sporu mezi Sikkimem a jeho severním sousedem, vtrhly do Tibetu britské síly pod Younghusbandovým velením, zdecimovaly tibetskou armádu a napochodovaly přímo do Lhasy, načež Dalajláma uprchl. Poté, co Britové město několik měsíců okupovali, dojednali přímo se zbytky tibetské vlády sankční dohodu, jen aby mnohá ustanovení o pár let později znovu vyjednávali s Čínou. Čína za účelem posílení svých nároků vpadla do Tibetu v roce 1910. Dalajláma získal azyl v Britské Indii, a aby se věci ještě o trochu víc zkomplikovaly, pomohla indická vláda po odchodu Číňanů v roce 1913 znovu vyzbrojit tibetskou armádu. Nebylo divu, že Bell musel manévrovat nadmíru opatrně, ale Howard-Bury se odmítal spokojit se zápornou odpovědí.

Vyhledal Bella v Jatungu, obchodní stanici těsně za hranicí Tibetu. Bylo to hodně zvláštní místo – město sestávající ze dvou tibetských klášterů a britské základny postavené v 90. letech 19. století za účelem zajištění prvních pokusů o obchod mezi Indií a jejím severním sousedem. Tibetské autority to nejprve vnímaly nelibě jako britské narušení svého území, a to až do té míry, že celé sídlo a obchodní stanici doslova nechaly obehnat zdí. Když se nezastavily jen u toho a pokračovaly dál ve stavbě mohutného opevnění napříč celým údolím, které mělo zahradit cestu do Lhasy, rozhodli se Britové pro invazi. V letech po roce 1903 byla většina hradeb rozebrána, nebo se rozpadla, ale obchodní stanice byla znovu osídlena a oživena. Jejím současným obyvatelem byl David MacDonald, syn skotského pěstitele čaje a sikkimské matky.

Charles Bell byl přívětivější a pohostinnější, než Howard-Bury očekával. Podle Bellova názoru prý Tibeťané nakonec expedici k Everestu povolí, ale on sám byl prozatím proti. Jak si Howard-Bury poznamenal, mělo to být až do té doby „než se podaří urovnat celou otázku vztahů mezi Čínou, Indií a Tibetem“. Jednání se táhla už celých čtrnáct let a zoufalý Howard-Bury napsal do Londýna Younghusbandovi, že se mohou táhnout ještě jednou tak dlouho.

Bell udělil Howardovi-Burymu povolení vydat se o něco hlouběji do Tibetu, ale nikoliv až do Khamba Dzongu, slavné pevnosti s výhledem na Everest. Aby si ho mohl dopřát, musel se Howard-Bury vrátit do Sikkimu a zamířit na sever údolím Tista, stejnou cestou, jakou postupoval v roce 1913 kapitán Noel. Když se přiblížil k hranici, zažil úchvatný výhled na Tibet. „Výhled se táhl celé stovky mil napříč širokými údolími, přes jednu hradbu hor za druhou, to vše zalité fascinující hrou měnících se světel a stínů,“ zapsal si do deníku. „Večer vystupoval proti zapadajícímu slunci vzdálený štít Mount Everestu.“ Byl to nádherný pohled, ale měl Howard-Bury vůbec šanci dostat se někdy Everestu blíž?

Když se Howard-Bury připravoval na zpáteční plavbu do Anglie, cítil se výjimečně pesimisticky. Jeho čas strávený v Indii sice nevyšel nazmar, udělal si dobré kontakty s místními a přesvědčil některé z lidí ve vysokých úřadech. Ovšem spočítal si, že dokud Charles Bell neodejde do důchodu, nikam se nepohnou. A pak mu, z ničeho nic, k jeho velkému překvapení, zasvítil malý paprsek naděje.

„Myslím, že se naše expedice k Everestu posunula o krok kupředu,“ začal Howard-Bury na konci října 1920 svůj dopis Younghusbandovi. Charles Bell se chystal do Lhasy na osobní setkání s Dalajlámou a indická vláda ho požádala, aby zatlačil na otázku výpravy k Everestu. „Myslím, že je to hop, anebo trop, protože Bell na tom není zdravotně dobře a cesta do srdce Tibetu bude v tuto roční dobu pořádně studená.“ Buď jim Bell sežene povolení, nebo, podle názoru Howarda-Buryho, po cestě zemře a nahradí ho někdo, kdo bude k přáním Společnosti více nakloněný.