Emilka

Copyright © Ivana Fajnorová, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-076-3

ISBN mobi 978-80-7689-077-0

Předmluva

Příběh, který máte před sebou, je velmi volně inspirován životem mojí babičky. Mnoho však je smyšleno, mnohé postavy jsou výsledkem mojí fantazie a některé návaznosti jsem upravila tak, aby děj pěkně plynul. Co však je skutečné, jsou události, které poznamenaly život všem, již ho prožili ve 20. století; ať jsou to obě světové války, světová hospodářská krize, či poválečné uchopení moci komunisty. Při lokalizaci vesnic, ve kterých Emilka vyrůstala, nechť čtenář zapojí svoji vlastní fantazii, a u místa, kde její život končí, jakbysmet. Tato kniha není životopisem, nýbrž románovou fikcí.

Judita

Jmenuji se Judita, už několik let slavím své padesáté narozeniny, a když jsem poprvé spatřila světlo světa, ručičky hodin na stěně porodního sálu spočívaly na ciferníku v pozici, která všem přítomným oznamovala, že je právě 6 hodin a 6 minut. Narodila jsem se v pátek 6. prosince, na Mikuláše.

Ihned poté, co jsem vyklouzla z matčina lůna, jsem na hlavě a zadečku ucítila úchop pevných rukou, které mě zdvihly do výšky, jiné ruce mě pak definitivně odpojily od matčina těla, a sotva jsem škvírkami náhlým světlem oslepených očí zahlédla její rozmazanou siluetu, už moji maličkost unášely neznámo kam. Sestřička za stolem si mumlala něco o třech šestkách, které nevěstí nic dobrého.

Aniž bych tušila, co tím myslí, pocit úzkosti, který mě v tu chvíli zaplavil, vyloudil z mého hrudníčku křik, jehož intenzita mě samotnou zaskočila. V uších se mi stále ozýval hukot, který mě v hostitelčině děloze provázel po celou dobu pobytu, aniž bych si v daném okamžiku uvědomovala, že se nejedná o nic jiného než o paměťovou stopu, která zmizí v okamžiku, kdy můj sluchový orgán začne vysílat do mozku zvuky z tohoto nového světa.

„Maminko, máte holčičku, jak jí budete říkat?“ Zbystřila jsem a přestala řvát, neboť jsem se těšila na známý hlas své stvořitelky a taky mě zajímalo, jaké jméno bude mému já přiděleno.

„No, to bych taky ráda věděla,“ ozvalo se z místa, ze kterého mě právě odnesli, „s holkou jsme teda vůbec nepočítali, musím se poradit s manželem.“

Odpověď mi matčin hlas připomínala jen vzdáleně. Každá hláska byla ostrá jak žiletka, tichému promlouvání, které jsem denně slýchávala, se ničím nepodobal.

Jak jako, že s holkou nepočítali? Znamená to, že mě nechtějí? Tak co se mnou bude?

Do mé mysli se znovu vloudil zmatek. Vůbec jsem nechápala, kam se podělo bezpečí, jež mě ještě nedávno obklopovalo, a když se pode mnou zhouplo cosi studeného, znovu jsem se dala do pláče.

„A všechno je v pořádku?“ slyšela jsem zvolání od místa činu a vzápětí hlas osoby, která mě od mojí matky odtrhla.

„4 kg, 51 cm a všechno na svém místě. Krásná zdravá babulka.“

Roztodivný svět, který mě obklopil ihned poté, co jsem prozřela, vzpomínky na první minuty mojí pozemské poutě z hlavy zcela vymazal. V mámině náručí jsem znovu nabyla pocit bezpečí a lačně sála mléko z jejího nalitého prsu.

Pomalu jsem se sžívala i s celou svou rodinou. K osobě, která mluvila o něco níže posazeným hlasem než maminka, jsem pocítila hlubokou náklonnost okamžitě, co mě vzala poprvé do své velké náruče. Jak se ke mně upřímné hnědé oči nakláněly, cítila jsem příjemnou vůni, jejíž původ jsem pochopila až o několik měsíců později, když jsem zahlédla, jak se můj tatínek, s lahvičkou v ruce, popleskává po oholené tváři. Značku vody po holení po celá léta nezměnil, a tak ve mně ještě dnes, když už milovaný tatínek nežije, vyvolává vzpomínky, na které nechci nikdy zapomenout.

První setkání s o tři roky starším bráchou už tak idylické nebylo. Svoji hlavu mi stále strkal až k nosu a píchal mě do naducané tváře. Zřejmě už tehdy se ve mně zrodil plán na pomstu, neboť sotva jsem se osvobodila od ortopedického strojku, kterým byly moje nedostatečně vyvinuté kyčle zafixované až do dvou let, jako by do mě vlili jaderné palivo. Měsíce omezení ve mně nastřádaly ohromné množství energie, které jsem si pak na svém pomalejším bratrovi s chutí vybíjela.

Z obrazů svého raného dětství si vybavuji ještě babičku Emilku a dědečka Rudolfa. Když mi byly dva roky, nastěhovali jsme se s rodiči a bráchou do jejich domu. Babička byla smutná žena s bílými vlasy a usouženýma očima. Děda zase velký muž se sklonem k nezřízenému pití. Babičku měl sice moc rád, ale jeho opilecké poutě, jež tehdy probíhaly s měsíční pravidelností, ho měnily v popudlivého alkoholika, který jí způsoboval mnoho trápení.

Jednoho dne, když mi bylo asi osm let a na Ježíška jsem už nevěřila, jsem hledala po celém domě skrýše s poschovávanými vánočními dárky. V nestřeženém okamžiku jsem pronikla do babiččiny a dědovy ložnice, kde stála stará velká skříň. Nenašla jsem v ní jediný vánoční balíček, ale narazila jsem na starou krabici od bot, jež ukrývala část pohnuté rodinné historie, o které jsem neměla nejmenší tušení. Její obsah ve mně vzbudil nutkavou potřebu okamžitě klást otázky, ovšem postrádala jsem odvahu přiznat, že jsem vnikla do zapovězeného území, a už vůbec jsem neměla chuť vysvětlovat, co mě k tak podlému činu přimělo. A tak mi nezbylo než vyčkat na správnou příležitost.

Přišla až několik měsíců poté. Jednoho jarního odpoledne, když venku lilo jak z konve a já svůj volný čas trávila vymalováváním postaviček z Čtyřlístku, mě babička požádala, abych jí z předmětné skříně pomohla vytáhnout zaklíněnou trubici od vysavače. Tušíc dlouho očekávanou chvíli jsem od omalovánek vyskočila s neobvyklou ochotou, až jsem převrátila kelímek s pastelkami, které se na zemi rozkutálely jak špejle od mikáda. Na šedém linoleu po sobě zanechaly několik barevných teček, které jsem se snažila nasliněným prstem odstranit.

Babička zvedla udiveně obočí a zakroutila hlavou.

„No, no, vždyť nehoří,“ zahleděla se na mě pozorně a sehnula se, aby mi pomohla rozházené barvičky posbírat.

Pro osvobození zašprajcnuté trubky jsem se pro jistotu nacpala do skříně úplně celá a objekt svého zájmu jsem vykopla ven jakože čirou náhodou. Už ve zlomku sekundy po výkopu jsem si uvědomila, že razance, s jakou jsem se do krabice opřela, prohnanost mého počínání odhalí a zase se nic nedozvím, neboť mi babička akorát tak vyhubuje a vůbec se se mnou nebude chtít bavit. Víko se při dopadu uvolnilo a obsah krabice se rozletěl po koberci. To bylo přesně to, co jsem zamýšlela.

„Judito, dávej pozor,“ zvýšila babička hlas, a jestliže pojala vůči mně nějaké podezření, nic na sobě nedala znát a rozsypanou hromádku zažloutlých obálek začala v tichosti shrabovat do úhledného balíčku. Jeden z pokladů, malý andílek, přistál pod postelí a další, složený obrázek vytržený z filmového časopisu, vklouzl pod skříň. Šachová figurka se zářezem zachytila o okraj krabice a složený kapesníček s měděnou skvrnou na drobné výšivce zůstal ležet na koberci.

„Jé, babi, to je andělíček?“ předstírala jsem údiv a prohlížela si sošku andílka, velkého akorát tak do mé dlaně. Svoji krátkou pouť naštěstí přestál bez úhony.

Babička se na okamžik zarazila. Beze slov mi okřídlenou postavičku vyjmula z ruky a dlouze se na ni zadívala.

„Ano, to je andělíček, Juditko. Andělíček, který nás ochraňuje.“

„Zavřenej v krabici asi těžko,“ ušklíbla jsem se.

„Máš pravdu. Dáme ho v kuchyni do kredence, do té prosklené vitrínky, co říkáš?“ navrhla babička a posbírané dopisy rychle vložila zpět do krabice. Jak tak mizely zpět ve své skrýši, jeden z nich z balíčku vypadl a přistál u mých pokrčených kolenou. Dopis byl adresován Emílii Čejkové. Mojí babičce.

„Babi, co je to za dopisy?“

Aniž bych čekala na odpověď, obálku jsem obrátila a na zadní straně jsem si přečetla dědovo jméno se zpáteční adresou. Věznice Kuřim.

„To jsou dopisy od dědy Rudolfa, když byl ve vězení.“

Vykulila jsem oči a předstírala překvapení.

„Cože? Děda byl ve vězení? A proč?“ kroutila jsem nechápavě hlavou a představila si ho v pruhovaném oblečení, s pouty na rukou a koulí na noze, jak jsem to zahlédla v jednom filmu.

„Až budeš větší, tak ti to celé povyprávím. Nebyly to šťastné roky. Od chvíle, co se narodila tvoje teta Anděla, nám život přinášel hodně trápení,“ povzdechla si babička smutně, pohladila mě a přitiskla na svoji povadlou hruď. Až později jsem pochopila, že v tu chvíli nedržela v náručí mě, Juditu Fencikovou, ale svoji mladší dceru Andělu.

Když dnes na minulost svojí rodiny vzpomínám, dílky skládačky, za pět desítek let posbírané, mi začínají zapadat do sebe. Nejsem si jista, zda mě k rozhodnutí studovat psychologii vedla právě snaha pochopit, jak moje blízké ovlivnil běh životních událostí. Faktem ovšem je, že díky nespočtu cizích životů, s jejichž osudy jsem se ve své ordinaci setkala, jsem si vytvářela ucelený pohled na pravděpodobné motivy chování svých předků, ať těch, s nimiž jsem měla tu čest část svého života osobně prožít, či oněch, se kterými jsem se seznámila pouze prostřednictvím vyprávění svojí babičky.

Abych přišla na kloub problémům svých pacientů, rozebírám s nimi všechny možné souvislosti, z nichž skládám mozaiku jejich dosavadní existence, a pak se snažím najít jim z labyrintu jejich soužení cestu ven. Silně vnímám i jakousi interakci, při níž se k jádru cizího problému dostávám také na základě paralel našich životů, což mi dává prostor mnohé pochopit i o sobě samé.

Se svým manželem, pedagogem a školním psychologem, jsem se seznámila v době, kdy si v Brně odbýval základní vojenskou službu. Jako by zachování našeho rodu bylo závislé na mísení moravských krevních destiček s těmi slovenskými, pochází můj muž, stejně jako můj otec, ze Slovenska. Zatímco on do Brna „prišiel zpod Tatier“, jak sám rád říká, tatínek vyrůstal v malé vísce nedaleko hranic s dnešní Ukrajinou.

Bez větších potíží jsme spolu zplodili dvě děti, které jsem pak s menšími problémy přivedla na svět.

V kontextu mísení krve se slovenskými bratry jsem ve chvíli, kdy se naše dcera Johana nedávno sestěhovala se studentem ze Slovenského středohoří, podlehla konspiračním teoriím, že se někdo snaží úmyslně a systematicky zničit národní identitu našeho rodu. V tomto smyslu musím s povděkem konstatovat, že syn se zatím drží (přestože skutečnost, že ve svých téměř třiceti letech zatím neprojevil krapítek zájmu o opačné pohlaví, můj vděk značně kalí). Ukrývá se ve své ulitě ovládané kvantovou mechanikou jako krtek ve svém krtinci a tvrdí, že „na ženský nemá čas“. Zdali se neochota věnovat alespoň kousek svého volna vztahuje k jakékoliv bytosti bez ohledu na pohlaví, se mi zatím zjistit nepodařilo. Ze svých pacientů jsem schopna, s využitím různých psychologických fíglů, vytáhnout klidně i detaily o tom, jak často a s jakou intenzitou se šťourají v nose a jak potom s výtěžkem nakládají, ale ze svého syna nejsem ani za nic schopna vydolovat, s kým a jak tráví svůj čas mimo náš dům. A tak tomu nechávám volný průběh. Shledávám ve svém synovi celkem šťastnou bytost a vzhledem k tomu, že Pánbůh dal mužům pro množení mnohem víc času než ženám, na pilu netlačím. Třeba ještě překvapí.

Jsem člověk poměrně činorodý, a tak jsem během svého života vyzkoušela ledacos. Ovšem v dětství jsem nejvíc času věnovala kultuře těla, přestože jsem si přála hrát na klavír, malovat či hrát divadlo. Pro mé choutky okusit něco jiného než sport rodina příliš pochopení neměla. Divadlo matka nesnášela, na pořízení klavíru jsme neměli peníze a malovat – ať si klidně čmárám, ale ať taky dělám něco pořádného. Za něco pořádného byly u nás v rodině považovány zejména míčové hry, gymnastika či tenis. Nevím, zda tím chtěli rodiče popřít moji vrozenou vadu kyčlí, či se obávali, že ze mě vyroste obtloustlá puberťačka, neboť jíst mi chutnalo a rozhodně jsem jako dítě nepatřila k nejhubenějším. Každopádně táta, sám sportovec, se mnou trávil mnoho času na tenisových kurtech. Prohánět tenisový míček po antuce mě docela bavilo. Nohy mám rychlé a ruce pevné, a dokonce mi to dost dobře šlo, ale chyběla mi disciplína a puberta, která se mnou pěkně zamávala, moji slibnou tenisovou kariéru definitivně pohřbila. Byla divoká, ta moje puberta; diskotéky, alkohol, cigarety. Všichni dospělí byli kreténi a jedinou autoritou, kterou jsem uznávala, byla moje babička. Měla pro moje poklesky pochopení a milovala mě bez výhrad. Moje dřívější podezření, že jí nahrazuji Andělu, se tak během času změnilo na pevné přesvědčení.

Když jsem byla mladší, babička mi o Anděle často vyprávěla, a jak jsem rostla, oponu jeviště, kde se drama jejího života odehrávalo, centimetr po centimetru odkrývala. Milovala jsem naše soukromé „večery pod lampou“, přestože babiččino vyprávění nebyla žádná červená knihovna. Při své verbální pouti do minulosti uměla často překvapit nejen nadsázkou a humorem, které před okolním světem úspěšně skrývala, ale především svým širokým rozhledem a znalostmi.

A tak si díky večerům tráveným se svojí Emilkou nyní vytvářím vlastní terapii.

Pár osudů rezonujících mezi zdmi mojí ordinace mě hluboce zasáhlo. Poznala jsem, že neexistuje žádná šablona, kterou stačí vytáhnout ze šuplíku a na ten který život ji napasovat. Existuje nekonečné množství kombinací lidských vlastností, vnějších vlivů či paměťových vláken, které z každého z nás vytvářejí jedinečnou osobnost s nevyzpytatelnými vzorci chování. Mezilidské vztahy jsou komplikované a snaha odhalit všechna jejich zákoutí je dopředu odsouzena k neúspěchu. Podobá se představě nekonečna, které mě přivádí k šílenství. A tak píšu. Snažím se rozpomenout na vše, co mi bylo řečeno. Snažím se představit si, jak se vyvíjely osudy mých blízkých. Vytvářím příběh jedné rodiny, který se ničím neliší od toho, co prožívají jiní.

Pamatuji se, jak jsem v okamžiku, kdy do mojí ordinace vstoupil první pacient, ztratila veškeré iluze. Křeslo, do něhož lidé usedají, slyšelo mnoho pohnutých příběhů. Nad některými životy mi zůstával rozum stát a dodnes obdivuji ty, kteří se se svými těžkými úděly uměli vyrovnat a ještě se nezdráhali pomoci jiným. Obdivuji svoji babičku – Emílii Vácovou, provdanou Čejkovou. Ženu, která prožila mnohé. Na sklonku svého života, když se konečně se svým Bohem smířila, mi řekla: „Pánbůh lidem nakládá jenom tolik, co unesou.“ Moje babička vonící po fialkách – smutná žena s bílými vlasy, skrytým humorem a obrovskou vnitřní silou. Její životní příběh vám nyní chci převyprávět.

1.

Marie Plhalová byla osoba malého vzrůstu, ale srdce měla velké jak vrata od statku, do kterého se na počátku dvacátého století provdala. Pocházela z chudé rodiny, a tak skutečnost, že se do ní starší syn movitého statkáře Váci zakoukal, byla jejími rodiči vnímaná jako pořádné terno. Přestože žili skromně, anebo právě proto, přicházela Marie jako mladá nevěsta do domu svého budoucího chotě Josefa s věnem, které bylo ve vztahu k majetku jeho rodiny sice nepatrné, ale na projevení dobré vůle bohatě stačilo. Josefovi rodiče byli rádi, že je jejich syn šťastný, a tak jeho milou, která byla pěkná jak obrázek a práce se nebála, přijali s otevřenou náručí. Kolem plotny se činila se zručností kuchařů těch nejvyhlášenějších brněnských podniků, kam se starý pan statkář často stavoval při své cestě na Zelný trh.

S přibývajícími měsíci narůstalo i tchyniných kradmých pohledů na Mariinu zástěru. Ne snad, že by na ní hledala nějaké smítko, stejně by hledala marně. Její snacha milovala pořádek a čistotu, a tak měli prádlo vždy bez poskvrnky. Ale snažila se najít sebenepatrnější náznak vzdouvajícího se břicha, které by znamenalo, že se konečně dočká vytoužené vnučky.

Po čase se její přání naplnilo několikanásobně.

První dítě se mladým manželům narodilo v roce 1915, dva roky po svatbě a devět měsíců poté, co Josefa odvedli do války.

Společná noc před Josefovým odjezdem byla vášnivá a plná smutku z blížícího se odloučení. Josef se do Marie nořil v zoufalé snaze zapomenout, Marie svého muže přijímala s obrovskou touhou po dítěti, které jim Pánbůh do té doby odpíral. Toužila přivést na svět Josefovo dítě víc než kdy jindy. Toužila držet v náručí nový život, kdyby ten Josefův, nedej Bože, ve válce vyhasl.

Od chvíle, kdy nad sebou onu noc zahlédla Josefovu tvář odrážející vše, co v okamžiku svého vyvrcholení cítil, nabyla přesvědčení, že její lůno bylo konečně obdarováno.

Než do rodiny přibyla Emilka, nohy od židlí kolem Josefova jídelního stolu už okopávaly tři páry dětských nožek.

„Zase děvčica,“ povzdechl si Josef zklamaně nad uzlíčkem s rachitickým tělíčkem, když Emilku porodní bába naklonila tak, aby mohl svoji čtvrtou dceru zhlédnout ve vší parádě. Novorozeně na něho našpulilo pusinku tak koketně, že se zhluboka rozesmál a v tu chvíli se chytil za nos a před Pánembohem se v duchu za svoji nevoli vůči dalšímu děvčeti upřímně kál, prosil ho o odpuštění a, vědom si jeho neduživého vzezření, vyprošoval si pro děvčátko pevné zdraví. Maminka se v posteli unaveně usmívala a sestry kolem ní zvědavě poskakovaly.

Dcerušky byly jako schůdky – zatímco sedmiletá Andula byla vysoká a hubená jak tyčka po svém dědečkovi z matčiny strany, Vilemína, druhá v pořadí, vypadala úplně jako miniatura babičky Vácové. Přestože byla téměř o půldruhého roku mladší než Andula, skoro ji dorostla, ovšem na rozdíl od své starší sestry měla celé tělo obaleno vrstvou sádla a tmavé oči i drobný nos jí zapadaly do nafouknutých tváří jako třešně v ovocné bublanině. Jako jediná z nich měla černé vlasy, kterých měla na několik hlav a které jí těžce visívaly na oblých ramenou.

Třetí narozená, Maruška, byla hezoučká jako jejich maminka. Vlnité kadeře se jí ve svitu slunečních paprsků barvily do odstínů čerstvě vymlácené slámy a oči měla zelené jako jarní tráva. Když se narodila Emilka, měla Maruška dva roky a pro svoji roztomilost byla odjakživa dítětem u každého z rodiny notně protežovaným.

Emilčin vzhled celkem dobře popsala sousedka, když jednoho vlahého jarního večera na své zahradě obhlížela čerstvě zaseté mrkvové záhony a s babičkou Vácovou se přes plot pustila do debaty o vnoučatech, která rostou jak z vody a jsou neposedná jak pytel blech.

„A kerá je vlastně ta vaša Emilka? To je ta pohledná děvčička s vlasama jak lískové ořech? Ta s tím macatým copem?“ Vystihla ji docela trefně. Pokaždé když si Emilka rozčesávala své dlouhé vlasy, přišlo jí, jako by se dotýkala ohonu jejich kobylky, která ve stáji každé ráno netrpělivě podupává v očekávání ranního krmení. Oči má světle šedé jako holubí peří a nos tak akorát. Přestože jí vždy přišlo, že ve srovnání s Maruščiným něžným nosíkem má ten její nozdry příliš veliké, je za něj nakonec ráda, a pohlédne-li do tváře Andule, jsou jí vlastní dírky mnohem milejší, neboť matka příroda nechala Andulin nosan růst do podivného tvaru i velikosti bez sebemenší kontroly. Aby rodinní příslušníci přišli této záhadě na kloub, zaujatě pátrali hluboko v historii svých rodů, ale na podobný jev se nikdo z nich neupamatoval, a když se velikost Andulina nosu začala vyvíjet rychleji než její ostatní obličejové části, marně si lámali hlavy otázkou „po kom ta naša Andula može ten frňák asi tak mět?“.

Zdálo se, že Josef umí plodit jen samé holky, přestože on sám se narodil jako druhý ze čtyř chlapců, které jeho matka, Vácová Josefína, přivedla na svět během čtyř let. Slehla s ním zrovna prvního dne zemských voleb konaných v Českém království v červenci 1889, což bylo, dle mínění jejího muže, dobré znamení, neboť vyhráli mladočeši, kterým fandil hlavně proto, že nesouhlasili se snahou vídeňské vlády o rozdělení českých zemí na dvojjazyčnou a čistě německou oblast. Požadavky Němců se mu vůbec nelíbily, a to ani netušil, jak velkou tragédii jim ještě německá rozpínavost za padesát let způsobí.

Čtyři chlapci do rodiny znamenali nejen slušnou mužskou sílu pro práci v hospodářství, ale především jistotu pro zachování rodu.

Josefína tajně doufala, že se jí povede přivést na svět také nějaké děvče, toužila po dcerušce, kterou by mohla oblékat do šatiček a plést jí z vlasů roztomilé copánky. Také její muž si na holčičku myslel; malá kopie jeho Josefíny, ta by se mu tuze líbila. Děvčátka se nakonec nikdy nedočkali a vidina zachování rodu v průběhu času slábla. Všudypřítomná zubatá kosila, co mohla. Mladí, staří, chudí, bohatí, příliš si nevybírala a neminula ani Vácův statek – dospělosti se dožili jen dva synové.

První opustil svět nejmladší Jeník. Když mu byly dva roky, virus dětské obrny mu zachvátil plíce a v důsledku toho se chlapec udusil. Pro Josefínu to byla velká bolest, Jeníček byl její nejmilejší. Jako jediný měl ve tváři vepsané rysy její rodiny – velká modrá kukadla, oplácané tvářičky a hlavu plnou černých vlásků, kolem uší zvlněných do velkých loken. Ztrápeně sedávala u Jeníkovy postele a poslouchala každé jeho nadechnutí. Se stejně pravidelným rytmem zanechával těžký balvan na jejím srdci bolestivý otisk. Když chlapeček vydechl naposledy, neutuchající žal, který její mysl zcela ochromil, jako by jejímu klínu způsobil trvalé poškození. Po Jeníkově smrti ještě několikrát otěhotněla, ovšem žádné další dítě již na svět nepřivedla, a tak se vytouženého děvčátka nakonec musela vzdát.

Doba tehdy taková byla, děti se rodily jak na běžícím pásu, až by si jeden pomyslel, že ženy nosily pod srdcem nový život bez přestání. Dětská úmrtnost byla vysoká, a tak se smrt dítěte nepokládala za nic neobvyklého. Život byl těžký a zabezpečit chod rodiny s mnoha dětmi, a k tomu ještě vypomáhat s prací na poli, nedávalo ženám na truchlení příliš prostoru a mnohdy byl skon dítěte, zejména v chudých mnohočetných rodinách, považován za vůli Boží, kterou Bůh rodině ulevil od jednoho z mnoha hladových krků. A přesto, s každým takovým odchodem jako by v matce zesnulého dítěte něco důležitého odumřelo.

Smrt nejstaršího syna Karla zasáhla Josefínu ještě silněji. Srdce se jí roztříštilo na malé kousky jako keramická mozaika, kterou se už nikdy nepodařilo složit do smysluplného celku. Dva kamínky zmizely v nenávratnu a narození vnuček chybějící dílky doplnilo jen zčásti.

Patnáctiletý Karel byl chlapec plný zdraví a síly. Jako nejstarší z potomků měl po svém otci hospodářství převzít, a tak nikdo ani na vteřinu neuvažoval, že by se mohl vyučit nějakému vhodnému řemeslu.

Zatímco jeho mladší bratr Josef, Emilčin tatínek, byl velmi pozorným školákem a v obecné škole patříval k nejlepším, třetí v pořadí, Antonín, chvíli neposeděl, při čtení si vymýšlel a počty používal jen při hře v kuličky, ve které vynikal široko daleko. Od dětství též oplýval velkou silou, neboť měl statné a pevné kosti a svalovou hmotu od samého lezení po stromech a běhání po lukách dobře vyvinutou.

O svých třech synech měli rodiče jasno – Karel zůstane na statku a bude hospodařit, prostřední Josef půjde na studia a Antonín se v sousední vesnici vyučí kovářem.

Člověk míní, Pánbůh mění.

Stalo se to jednoho letního poledne, blížila se bouřka a bylo zapotřebí každé ruky nohy, aby se co nejdříve schovalo usušené seno do stodoly.

Sotva jedlíci spolykali poslední sousto domácího chleba s hustou zeleninovou polévkou, vybíhali z kuchyně, jako by jim u zadku hořela koudel, a s vidlemi a hráběmi v rukou naskákali do přistaveného vozu. Zapřažení valaši vycítili blížící se bouřku i napětí svých pánů, pofrkávali, až se jim nozdry napínaly, a svá kopyta neklidně zavrtávali do udusané hlíny. Jak jim dal statkář opratěmi znamení k odjezdu, vůz sebou trhl tak prudce, že část osazenstva uvnitř vozu popadala. Zpět do sedu se hrabali jeden přes druhého s rozjařeným smíchem. Bylo ku podivu, že se při tom mumraji nikdo z nich nenapíchl na ostré konce vidlí.

Seno na louce bylo krásně usušené, nebylo by dobře, kdyby zmoklo, a tak byli rádi, že stihli velkou část píce naložit a odvézt do stodoly dřív, než spustil déšť svoji tirádu.

Množství vody bylo nezvyklé. Jako by mohutné mračno nad krajinou jedním tahem vyždímal pár obrovských rukou. Vodní proudy tloukly do střechy stodoly, až se celá třásla, blesky na zlomky sekundy osvěcovaly zaplavený dvůr a hromy burácely, až se bubínky v uších napínaly. Pracanti se s obavami krčili pod střechou stodoly a modlili se, aby některý z blesků neuhodil do stavení.

Že se z louky nevrátili všichni, si zprvu nikdo nevšiml.

„Kde je Karel?“ Dotaz se ztratil v burácení hromu, který následoval klikatou ohnivou čáru na nebi. Antonín se rozhlížel kolem sebe. Karla nezahlédl.

„Nečučte, jak byste nikdy neviděli bóřku. Pomožte mně seno uklidit,“ lamentoval starý Váca.

„Nevidím Karla, otče, je tady někde? Karle!“ volal Antonín do deště, který pomalu ztrácel na intenzitě a v dálce již bylo vidět, jak se mračna nad Brnem pomalu protrhávají.

„Asi se někde po cestě schoval, viděl sem ho utíkat směrem k lípě na kopcu,“ zamyslel se Vincek, pacholek, který na statku vypomáhal. U Karla nebylo nezvyklé, že se beze slova odpoutal od rodiny, aby mohl objevovat tajemství přírody. Hodně času trávil v lese, zajímal se o jeho život – pozoroval lesní zvěř, objímal stromy, brouzdal se v lesních tůňkách. Často se stávalo, že hodnou chvíli poležel na lesní mýtině a naslouchal šumění stromů a zpěvu ptáků. Josefínu mnohokrát napadlo, jak by jejich Karlovi svědčilo stát se fořtem. Ale někdo musel hospodářství převzít, a kdo jiný by to měl být než nejstarší ze synů?

Všichni Karla dobře znali, a tak se nad jeho nepřítomností nikdo nepodivoval. Jen otec si brblal pod fousy: „Klučisko jedno, kde se zase zapomněl? Abych kupu sklízel a ještě aji valachy za něho odstrojil a poklidil,“ frflal při vyhazování sena na hůru.

Každý z mužů se bezmyšlenkovitě oddával své práci.

Jedinou Josefínu ovládla zlá předtucha.

Paprsky deroucí se mezi vyplakanými oblaky vytvořily nad obzorem sluneční závoj, který se táhl z nebe až po zvlhlou zem a vykrojil tak kousek scenérie, jež si na okamžik žila svým životem.

Vzduch se rozvoněl zvlhlým prachem, který proudy vody vymyly ze všech koutů, jež jim byly napospas, a síť potůčků, jejichž velikost a intenzita byly závislé na tom, co živlu příroda dovolila, už jen tiše dobublávala. Ze střech rozlehlého stavení se snášely kapky vody, které se rozpleskávaly o kamennou dlažbu kolem zdí lemovaných modrou podrovnávkou. Příroda se opět vracela do zaběhaných kolejí.

Bučení stračeny v chlívě, která v bouřce strachem naříkala, ztrácelo na síle, oba pašíci se dál rozvalovali u svého koryta, aniž by se nechali něčím vyrušovat, a z hloubi stodoly ostražitě vystrkovalo svůj růžový čumák chlupaté psisko, které si ještě jako malé štěně statek Vácovy rodiny vybralo za svůj domov.

Slepice vyskakovaly z kurníku a svými pařáty se opatrně brodily ve vlastních výkalech naředěných odcházejícím deštěm.

Fůra byla uložena, koně otec osvobodil od postrojů a spolu s Antonínem je odvedli do stáje.

Nebe zmodralo a slunce, které viselo vysoko nad obzorem, se znovu dalo do práce. Vzduch se opět tetelil vedrem a vlhkost se rychle vytrácela.

Karel se neukázal. Přestože se rád nechával zlákat každým novým objevem, kterými ho příroda neustále překvapovala, nikdy tak nečinil na úkor své práce. Péče o koně byla jeho výsadou. Jen tak z rozmaru by své povinnosti nezanedbal. Josefína se srdcem plným úzkosti zašla za dům a rozhlížela se po okolí. Viděla širé lány, louky, v dálce malý remízek. Její syn nikde. Když za sebou ucítila čísi dech, na vteřinku si úlevou vydechla. Karel.

„Děláte si strach o Karla, maminko, že? Vezmu psisko a podíváme se po něm. Určitě se někde schoval před deštěm a možná tam usnul. Nestrachujte se, bude v pořádku,“ dotkl se Josef matčina lokte a lehce ji pohladil.

V jejím pohledu se zračila směs zklamání a vděku. Tiše pokývla hlavou a dál sledovala obzor s nadějí, že se v něm každou chvílí zjeví Karlova statná postava a s rozesmátou tváří, sluncem dohněda ošlehanou, k ní přiběhne, obejme ji a lakonicky pronese: „To se to ale čerti ženili, že jo, maminko?“

O dobrou půlhodinu později se dvorem rozlehl zběsilý štěkot chlupáče, který do něj vběhl jak pominutý. Za ním se hnal Josef, bílý v obličeji, sotva popadal dech. „Karel…,“ rozvzlykal se, „na louce…“ Opřel se o futro a roztřesenou rukou ukazoval k lukám, ze kterých před bouřkou zachraňovali usušenou trávu.

Otec s Antonínem vyběhli ze stáje, maminka upustila hrnec s pomyjemi, které právě nesla na hnojník, a spolu utíkali na místo, kam Josef roztřesenou rukou ukazoval. Když mu rodina zmizela z dohledu, hlavu si opřel do dlaní a dal se do pláče. To, co na louce spatřil, ho vyděsilo k smrti.

Doktor, přivolaný ke Karlovu tělu, jež leželo uprostřed rozlehlé louky, konstatoval smrt po zásahu bleskem. Vlasy měl hoch ohořelé, obličej ošklivě popálený a pravou ruku ztuhle vztyčenou k nebesům. Celá scéna vypadala strašidelně.

„Blesk je jenom mžik, ale má velkou sílu,“ vysvětloval felčar zhroucené rodině. „Vypadá to, že ho zasáhl přímo do hlavy. Porušil lebku a mozek, pak projel celým tělem a uzemnil se v půdě.“ Jak tiše promlouval, prstem se dotýkal poraněných míst. Vypadal jako duchem nepřítomný, jako by o tajích lidského těla právě přednášel medikům na lékařské fakultě.

„Kdyby elektrický výboj z blesku nenarušil v mozku dýchací centrum, umřít by nemusel. Vlasy by mu narostly a popálená kůže by se zahojila. Ale zřejmě přestal dýchat a to ho stálo život. Je mi to líto.“

Ne, to ne, to není pravda, třásla Josefína hlavou a nepřítomně zírala před sebe. Skoro to vypadalo, jako by z vlasů chtěla setřást jakýsi obtížný hmyz. Přestože bylo vedro k zalknutí, celé tělo se jí rozklepalo.

To tady leží jenom taková vtipná figurína, ne jejich Karel. Co mě to chce doktorskej namluvit? Dyť je to jenom nějakej panák s pošramoceným obličejem a rukou srandovně zdviženou k nebi. Blesk? Kdepak, někdo už měl paňáca dost a chtěl se ho zbavit. Aby rychle zmizel, na to je nejlepší oheň, to je jasný. Po takové maškaře by pak zůstal jenom popel, keré by větr roznesl po polích. Jenomže se spustil lijavec a ten oheň uhasil. Stačil si vzít vlasy a kus obličeje. Josefíninu hlavu ovládly roztodivné myšlenky. Mysl se bránila, tuhle skutečnost nedokázala přijmout, ale tělo reagovalo jasně. Celé se roztřáslo a sesulo do posekané trávy. Josefína do svých mozolnatých dlaní uchopila ruku volně ležící vedle mrtvého těla a její oči zaplavil nekonečný proud slz. Nejdřív si k sobě Pánbůh vzal nejmladšího a teď si bere toho nejstaršího… Připravil je oba o dech… Naříkala a spojitost mezi příčinami smrti obou bratrů ji na okamžik zarazila.

I jí se dech povážlivě zkrátil, kyslík do svých plic nabírala rychle a mělce. Nejraději by si lehla vedle svého syna a smrtka ať si ji klidně odnese. Tady mě máš, zubatá…

Šokovaný Antonín utekl do lesa a zastavil se až na Karlově oblíbené mýtince. Svalil se do trávy a plakal. Bratrovu přítomnost cítil tak silně, až měl pocit, že se udusí.

Otec celému výjevu přihlížel s podivnou tichostí. Bolest ze ztráty dalšího syna mu trhala vnitřnosti, ale neplakal. Musí být silný. Rodina ho potřebuje. Zhluboka se nadechl, přidřepl ke své ženě a objal ji kolem ramen.

Zavál teplý větřík, dýchalo všechno kolem – ptáci v korunách stromů, cvrčci v trávě, listí na větvích, i ta tráva po dešti se mohla konečně zhluboka nadechnout. Všechno, kromě těla, které leželo bez hnutí uprostřed louky, bez tváře a se zdviženou paží postiženou kataleptickou ztuhlostí.

Nikdo netušil, proč se Karel vydal jiným směrem než ostatní. Marně přemítali, co ho k tomu vedlo, co tak důležitého bylo příčinou konce jeho mladého života. Nikdo se tehdy neohlédl. Nikdo na něho nezavolal: „Vrať se, Karle!“

Později všichni ve svých zkormoucených duších dumali nad tím, který z těch blesků, jež tehdy na obloze spatřili, byl tím osudným. Pravdy se nikdy nedopídili. Neexistovalo jediné vodítko, které by je dovedlo k odpovědi.

Blesky se Josefovi zjevovaly ve snech ještě dlouhou dobu poté. Jeho spánkové centrum stále dokola ovládaly dva výjevy kmitající v pravidelném taktu světelného záblesku – Karlovy vytřeštěné oči a ruka směřující k nebi; jako by chtěl v poslední vteřině svého života Pánubohu ukázat, že má pro jeho neposkvrněnou duši rezervovat v nebi to nejlepší místo.

Mělo-li být Karlovo gesto nějakým vzkazem pro jeho drahé, ať se Josef snažil sebevíc, nikdy jeho význam nerozluštil.

2.

Počet dědiců Vácova hospodářství se významně ztenčil.

Po Karlově smrti Váca usoudil, že dokud bude při síle, hlavní slovo na statku si ponechá a časem se uvidí, který ze zbývajících synů projeví pro vedení hospodářství více smyslu. Tomu pak hospodářství předá a v klidu odejde na výminek.

Správné by bylo předat hospodářství staršímu z nich, Josefovi, ale při své prostotě byl statkář Váca poměrně osvícený muž a s vědomím, že je Josefova bystrá mysl disponována pro víc než hrubou práci, si umínil dopřát mu vzdělání, dokud to půjde. Ve volných chvílích se nechával unášet představou, že bude jeho syn úředníkem ve městě, které při svých pracovních pochůzkách tak rád navštěvoval. Oblíbil si procházky mezi měšťanskými domy, pozoroval živý cvrkot na ulicích, a co by to byl za chlapa, kdyby tajně nepokukoval po hezkých paničkách, které mu přišly jak z jiného světa? Jeho Josefíně se nepodobaly vůbec ničím.

Byl si moc dobře vědom toho, jak se oba změnili. Když si svoji vyvolenou bral, oba byli mladí a plní elánu. Josefína byla sice boubelatá, ale její vzhled vyvolával dojem děvčete plného tajemství a rozporů. Čerň její bohaté hřívy připomínala zjev potulných cikánek s nespoutanou energií, zatímco pomněnkově modré oči působily jako hluboké studny plné pochopení, do kterých mělo mnoho mužů tendenci potopit se a nikdy se z nich nevynořit.

Dnes už byly její havraní vlasy prokvetlé bílými vlákny v poměru, který jí na hlavě vytvářel odstín tmavé břidlice. Pomněnky v očích povadly a ze šťavnaté boubelky Josefína narostla do rozměrů obří almary. Přesto byla pro svého manžela, díky svojí krásné duši, stále přitažlivá.

Podívat se a dost. Městské paničky byly sice krásné, ale bodrost jeho ženy a její vnitřní síla, se kterou přistupovala k ošklivým ranám osudu, byly pro Vácu víc než hezká tvářička a zdobené šaty.

Domů se vracíval nabitý energií a s přesvědčením, že jeho milované Josefíně se žádná jiná nevyrovná.

Josef nakonec vychodil měšťanskou školu a dva roky reálného gymnázia. Ukončit své vzdělávání v polovině středoškolského studia pro něho nebylo vůbec lehké rozhodnutí, ale bral to jako osud.

Příhoda, kvůli níž nabral jeho život nový směr, se stala nečekaně a netrvala déle než několik sekund.

Celý příběh začal na jaře 1905, ve chvíli, kdy se vesnicí prohnal poryv silného větru, který poškodil břidlicovou krytinu na obytném stavení. Statkář Váca byl v té době ještě silný a zastal spoustu práce, ale po nedávno prodělaném zánětu vnitřního ucha trpěl poruchou rovnováhy a závratěmi, a tak požádal pacholka Vincka, zda by na střechu nevylezl a břidlici neporovnal.

Ze stodoly vytáhli vysoký žebřík a dohodli se, že Vincek opraví jen ta místa, na která ze žebříku dosáhne. Aby se o něho mohl dobře opřít a nemusel se bát, že mu ujede, Váca se nabídl, že žebřík přidrží.

Vymyšleno to měli dobře, ale nevšimli si, že jedna z příčlí je ztrouchnivělá, a co čert nechtěl, nebyla to žádná z těch prvních, ale zrovna ta nejvyšší.

Když se pod Vinckem zlomila, Váca zrovna odháněl obrovské hovado, které se mu lačně přisálo na obnažený krk. Mrzký život obtížného hmyzu skončil ve stejném zlomku vteřiny, co příčel pod Vinckovou botou s prasknutím povolila. Chlapcova stabilita vzala zasvé, ale pud sebezáchovy zaslal do jeho rukou signál, který ho přinutil zašátrat kolem sebe. Jediné, čeho se mohl zachytit, byl okap, který se pod jeho tíhou uvolnil a Vincek letěl dolů i s kusem plechu v ruce. Než dopadl na svého chlebodárce, hlavou mu probleskly dvě myšlenky. První byla na smrt, druhá na hořký osud, který jeho život ukončí dřív, než ochutná tajemství ženského těla.

Když pak ležel statkář v posteli s nalomeným krčním obratlem a otřesem mozku, přehrával si neblahou situaci stále znovu. Jeho bolest mírnilo pomyšlení, že Vinckovi s největší pravděpodobností zachránil život. Pacholek dokonce utrpěl jen lehké zranění, které čítalo pohmožděné zápěstí a sedmici na kalhotách způsobenou kusem utrženého plechu. Na kůži na lýtku, v místě, kde se plech do nohavice zakousl, způsobil naštěstí jen lehké škrábnutí. Nic, co by se kusem niti a stahovacím obinadlem nedalo spravit.

Jak jen mohl přehlédnout poškozenou příčel? Kdyby to zranění Vácovi dovolovalo, nevěřícně by kroutil hlavou.

„Tatínku, odejdu ze školy a o hospodářství se postarám. Nic se nebojte,“ chlácholil svého otce Josef, když přijel z města na víkend domů.

Smutek v otcových očích nešlo přehlédnout. „Ale, Jožko, toho nebude potřeba, za chvílu budó prázdniny, to na statku pomožeš, je tady ešče Tonda a pak,“ odmlčel se, aby nabral vzduch do plic, „vezmeme na pomoc Vinckova bratra. Maňka bude ráda, když jim do domu donese další peníze,“ mudroval otec.

Oba dobře věděli, že tak jednoduché to nebude. Není o to, pomocníků na práci je v okolí celá řada, ale tak velké hospodářství potřebuje pevnou ruku a ta je v posteli všechno možné, jen ne pevná.

„Stejně už mě to tam nebavilo a hodně věcí, který sem se naučil, mně bude na statku k dobru, uvidíte,“ snažil se Josef zraněného otce uchlácholit, přestože mu pomyšlení na konec vzdělávání udělalo díru v srdci.

Josefova klidná mluva rozlila statkářovými žilami velkou vlnu úlevy. Tlak krve se snížil, napětí ve svalech povolilo a kontury tváře mu změkly. Tělo zapadlo hlouběji do peřin, jako by se přestalo bránit zemské přitažlivosti, a víčka se stáhla jak rolety v krámě. Z úst vypustil obláček vzduchu spolu s hrdelním chrupnutím.

Na okamžik se Josef lekl, že se jeho otec právě odebral na věčnost. Obával se zbytečně. Série zvuků, která se pootevřenými rty linula ven, nemohla nikoho nechat na pochybách, že statkář Váca neumřel, ale jen upadl do hlubokého spánku.

Josef se pousmál, pohladil otce po hřbetě ruky s vystouplými žílami a tmavými skvrnami na suché kůži a tiše za sebou zavřel dveře. Úlek, který ho u otcova lůžka na malý okamžik ochromil, jako by v něm spustil nové odhodlání. Udělá z jejich hospodářství dobře prosperující podnik. Za ušetřené peníze nakoupí nové pozemky, mohli by si zřídit i obchod a prodávat ve vesnici zboží, za kterým musejí jejich sousedé jezdit až do Brna. Ano, tak by to mohl udělat. Znalosti nabyté ve škole tak nepřijdou vniveč.

Člověk míní, Pánbůh mění, pomyslel si ve své komůrce s hlavou plnou smělých plánů, když večer uléhal ke spánku.

A jak si umínil, tak také udělal.

Ještě mu nebylo ani sedmnáct let, když začal pronikat do provozu celého hospodářství. Po večerech, když byla celodenní práce hotova, sedával u otcovy postele a dlouze s ním diskutoval. Otec s hlavou strnulou a krkem zafixovaným koulel při svých promluvách očima, špulil úzké rty a krčil čelo. Opatrně rozhazoval rukama a výšku a intenzitu hlasu měnil podle toho, s jak smělým nápadem jeho syn přišel.

Pokaždé když ho Josef opouštěl, usínal starý Váca s lehkou hlavou a s vědomím, že má hospodářství šikovného dědice. Josefína pak ve tmě siluetu svého muže pozorovala a Pánubohu děkovala za to, že ho nechal naživu. V hlavě si promítla tváře všech svých chlapců, pomodlila se růženec za oba zemřelé a všemohoucího poprosila, ať ochraňuje ty živé. Poslední myšlenkou často zabloudila k Antonínovi.

Učil se kovářskému řemeslu ve vsi vzdálené bezmála 20 kilometrů a zprvu na statku pomáhal jen tolik, co mu svaly, namožené těžkou prací u kovadliny, dovolovaly. Časem se však z něho stal hromotluk s muskulaturou tvrdou jako to železo, které při své práci zpracovával, a na statku pak zastal práce za dva.

Jak měl tělo statné, tak hlavu měl prostou, ale jeho upřímné oči odrážely dobrotu jeho srdce. Josefa obdivoval a vůbec mu nevadilo, že rodinný statek bratr převezme. Jednak je Josef starší, tudíž mu podle zvykového práva hospodářství náleží, a pak by Antonína beztak nudilo pozorovat dozrávající obilí a kontrolovat hlávky květáku, jestli správně rostou. A nořit se do účetních knih – dal a má dáti – byla pro něj četba nezáživná a bez špetky vzrušení, bez ohledu na to, zda jsou čísla kladná, či záporná. Spokojený byl s kovářským kladivem v jedné ruce a kleštěmi s kusem rozžhaveného kovu ve druhé a namísto do účetních knih se rád nořil do hlubokých očí kovářovy dcery Lízy.

Rok po Josefovi, v roce 1911, nastoupil Antonín na prezenční vojenskou službu. Zatímco se Josef ještě předtím, než byl v roce 1914 povolán do války, stihl na chvíli vrátit domů a rovnou se i oženit, Antonína mobilizovali přímo z vojny, aniž by měl možnost se se svými blízkými alespoň pozdravit. Neviděli ho dlouhých sedm let.

Psaní, která od svého mladšího syna Josefína dostávala, pokaždé otevírala se zatajeným dechem, kterému dávala pohov až v okamžicích, kdy na zažloutlém, umolousaném papíře spatřila Antonínovo kostrbaté písmo. Něžně se usmívala nad hrubkami, kterými se to v dopise jen hemžilo, a přečtený list si opatrně přikládala na srdce s modlitbou, ať už válka skončí a její synové se konečně vrátí domů.

Jednoho dne, dva roky před koncem války, stanul u dveří statku zarostlý voják. V uniformě, pohublý, s rancem přes rameno a s holí v ruce. Vbelhal se do kuchyně právě ve chvíli, kdy Marie krmila malou Andulku.

Výjev, který voják spatřil, mu vehnal slzy do očí a srdce se mu chystalo vyskočit z hrudníku. Nemohl se vynadívat. Obraz, který se mu zjevoval pokaždé, když v noci v zákopech unaveně uléhal s duší pošramocenou válkou k neklidnému spánku, se stal skutečností.

Když Marie zvedla svůj zrak, zaplavila ho obrovská láska a touha po životě. Ranec upustil na zem a pevně se zapřel o svoji hůl, aby ho Mariina radost nepovalila. S Andulkou zavěšenou na svém boku se k němu silně přitiskla.

„Josefe,“ vydechla a samým štěstím se rozplakala.

Zranění nohy, které ve válce Josef utržil, ho v chůzi maličko omezovalo, ovšem za žádných okolností mu nemohlo zabránit v tom, aby ihned při první noci nevybičoval svoje i Mariiny reprodukční orgány do stavu nejvyšší připravenosti, čímž dali Mariinu životadárnému lůnu jasný pokyn, aby přijalo další život bez výhrad a se vší štědrostí.

A tak se přesně devět měsíců po Josefově návratu narodila Mína. Sestra, se kterou bude Emilka od své rodiny několik let po svém narození deportována. Mína a Emilka – sestry, které vyrůstaly jako nerozlučná dvojčata i přesto, že je od sebe dělily celé tři roky.

3.

Když Emilka zažívala na světě již čtvrtou zimu, její dosavadní život se měl od základů změnit. Maminka čekala své šesté dítě, po celou dobu těhotenství stále postonávala a třeskuté mrazy, které tehdy panovaly, nikomu z dětí nedovolily pořádně si užít obvyklé zimní radovánky. Ohromná vrstva sněhu se pořád zvětšovala, aniž by měla šanci odtávat, a mrazivý vzduch způsoboval na tvářích omrzliny i ve dnech, kdy se nad obzor vyhouplo sluníčko a obloha zmodrala.

Ve velké kuchyni Vácova stavení bylo krásně teplo po celou zimu. Kachlová kamna s pecí na chleba příjemně sálala a bublající hrnce na sporáku dodávaly místnosti směs vůní vařených pokrmů.

Stravovali se skromně, ale vydatně. Marie se kolem sporáku uměla pěkně ohánět, vařila pestře ze všeho možného, co se v zeleninové zahradě urodilo. S prodlužující se zimou se tenčily zásoby a nejčastějším jídlem pak byly brambory na různé způsoby či pokrmy z mouky a luštěnin. Ani o maso nebyla nouze, to se ovšem většinou vařilo jen o nedělích – maso z vepříka, také hovězí bývalo, masíčka pěkně vyuzená anebo nasolená, aby dlouho vydržela. Ani slípky a králíci na talíři po celý rok nechyběli.

V zimě mívaly slepice ve své snůšce někdy i několikatýdenní výpadek, a tak se čerstvá vejce na zimu nakládala do vodního skla. Pak vydržela klidně i celý rok a bylo z čeho zadělávat na buchty a na koláče. Desetilitrové zavařovací sklenice stávaly jak obézní matróny pěkně seřazené ve spíži, v nichž plavala vajíčka různých barev – bílá, hnědá, béžová. Jedna slípka snášela dokonce vejce, jejichž skořápka byla lehce nazelenalá.

Když se chystala zabíjačka, všichni se těšili na jitrničky a jelítka a pěkně hustou prdelačku s kroupami. To ovšem nebylo nic pro Emilku.

Odjakživa byla buchtová a bramborové placky s povidly přímo milovala. A tak pokaždé, když se maminka dětí ptávala „tak děvčata, co si zítra uvaříme?“, nemusela Emilka vůbec nic říkat. Všem bylo jasné, na co myslí. Povidlové placky by mohla jíst pořád. Když se babička s maminkou do jejich dělání pustily, k plotně si přistrčila židličku a pozorovala, jak se na ní rozválená placka pěkně nadouvá, babička ji pak špičkou nože a prsty levé ruky svižně obracela, až jí na konečcích naskakovaly červené puchýře. Když byla Emilka trochu starší, svěřovaly jí perótku, kterou namáčela do rozpuštěného sádla a placky ještě zatepla po obou stranách potírala.

Jednoho dne po poledni, když už všichni kromě Emilky pojedli a věnovali se svým činnostem, vrtala se Emilka lžící v talíři, na kterém se před ní povaloval poslední brambor s tvarohem. Emilka seděla za stolem, hlavu si podpírala dlaní druhé ruky, a místo toho, aby si hleděla oběda, znuděně pozorovala okno, za nímž se míhaly sněhové vločky. Nárazy větru si s nimi pohazovaly, jak se jim zachtělo, a některé svoji krátkou pouť končily na skle okenních tabulek.

Dívala se, jak se miniaturní krystalky na okně rozpouštějí, a než stačí stéct na parapet, mění se v drobné zmrazky, které na skle vytvářejí krajinu jak z ledového království.

Nejmladší Bětuška, která se narodila dva roky po Emilce, klečela na lavici proti ní a dřevěným koníkem jezdila po ubrusu.

„Ijé, ijé, konícku,“ hrkala dřevěnými kolečky a na drobných kolínkách navlečených do vlněných punčošek se pohupovala v rytmu koňského cvalu.

„Tak už tu poslední bramboru dojez, Emilko,“ ponoukala svou dcerušku od škopku se špinavým nádobím Marie.

„Jo, tak už to přece dojez!“ přidala se Mína, která od maminky s utěrkou v ruce opatrně přebírala mokré nádobí.

„Proč nepiješ to mlíko?“ vyrušila Marie znovu Emilku, když opláchla všechno zbývající nádobí. „Chcu to umyt, dokud je voda ještě vlažná,“ řekla už trochu vyčítavě a rukou uhladila ubrus, který se pod náporem dřevěných koleček Bětuščina koníka trochu zkrabatil.

„Fuj, to já pít nebudu, je na něm kůža,“ ušklíbla se Emilka a do hrnku s mlékem strčila prstem.

Z druhého konce stolu zvedla hlavu od svého školního sešitu Maruška a po hrnku se natáhla. „Já ho klidně dopiju, Mili,“ mrkla na sestru a obrátila se na matku. „Můžu, mami?“

Emilka většinou na Marušku žárlila, neboť rodiče jí máloco odepřeli, zatímco ostatní drželi spíš zkrátka, ale tentokrát tušila, že ze sestřina privilegia může jen těžit, a doufala, že bude od pití té ohavnosti brzy osvobozena.

Nemýlila se. Maminka se vzdychnutím přemístila hrníček před Marušku a Emilka, samou vděčností, napíchla poslední erteplu na vidličku, vytřela s ní z talíře zbytek tvarohu a celou ji strčila do pusy.

S naditými tvářemi pak seskočila ze židle a prázdný talíř podala mamince. „A šupaj na pec,“ hnala Marie své dvě nejmladší dcerky do teplého kouta na peci. Kdysi na ní děti spávaly celou noc, ale teď už sloužila jen k popolednímu odpočinku. Na noční spánek měly vlastní komůrku hned vedle rodičovské ložnice.

Bětuška byla ještě prcek a Emilka ve svých čtyřech letech taky nebyla bůhvíjaké bidlo, a tak se na vršek pece vystlaný ovčí houní, kterou Josef koupil při obchodní cestě na Valašsko, obě dvě bez problémů vměstnaly. Pěkně po čtyřech vylezly na pec po dřevěných schůdcích, přetáhly přes sebe vlněnou pokrývku a s rukama pod bradou shlížely na ruch v kuchyni. Bětušce se oči klížily vzápětí, a tak se otočila na bok a usnula. Emilka moc velký spavec nikdy nebyla, ale lenošit na peci ji bavilo. Ráda si prohlížela kuchyni z ptačí perspektivy a přitom naslouchala všemožným zvukům, které se místností rozléhaly.

Netrvalo dlouho a do kuchyně vpadla devítiletá Andula s plnou náručí dřeva, celá zachumlaná ve vlňáku. Otop vysypala do uhláku vedle pece, z rukou si stáhla palčáky a zkřehlé prsty nahřívala nad kamny. S Mínou chodívaly pomáhat babičce na výminek, kam se s dědou uchýlili poté, co Josef rodinný majetek převzal.

Vácův výminek bylo samostatné bydlení z druhé strany krytého průjezdu do dvora, s jehož stavbou začali ihned, jak se starý Váca rozhodl odejít na odpočinek. Síň, kuchyň, ložnice, komora. Víc jim nebylo třeba. Mladé rodině, ke které se vcházelo průjezdem napříč, byli po ruce a věděli, že až zestárnou, pro pomoc to nebudou mít daleko.

„Babička vzkazuje, že zadělala na koláče,“ rozhlédla se Andula po kuchyni a zrakem spočinula na mamince, která si právě dlaněmi podpírala bedra a kroužila ztuhlým krkem. Břicho se jí vzdouvalo jak měch plný obilí. Opatrně si sedla na lavici a nohy ukryté pod dlouhou sukní natáhla před sebe.

„No, tak to se budeme těšit,“ unaveně se usmála, a přestože nebylo na ubruse jediné smítko, přejela po něm dlaní.

„Určitě zase povidlový,“ ušklíbla se Maruška a vrhla nepěkný pohled na Emilku. Neměla povidla ráda, trnuly jí z nich zuby. Říkala to babičce nejmíň stokrát, ale babička s jakousi podivnou umanutostí stále dokola pekla povidlové a pokaždé se vymlouvala na to, že byla velká úroda trnek a povidel mají plnou spíž. Maruška ji podezřívala, že ona sama má povidlové nejraději, a přestože byla babička povahy nesobecké, zřejmě této laskomině jednoduše nemohla odolat.

„No, světe div se, já sem viděla, že má v misce namíchanej tvaroh,“ usmála se Andula, až se jí velký nos legračně nakrčil.

Emilce to bylo srdečně jedno. Buchta jako buchta. Tvarohová, povidlová, ořechová nebo maková. Když ji k tomu nikdo nenutí pít krajáč plný teplého mléka, slupne cokoliv. Otočila se na záda a koukala do stropu. V rohu nad pecí poletoval kousek pavučiny a na něm se houpal malý pavouček. Jeho snažení zaujatě pozorovala. Rychlým pohybem, jako když na nebi padá hvězda, spustil svoje vlákénko o něco níž a zastavil se těsně nad špičkami jejích nohou. Jednou ji do očního víčka píchla vosa právě ve chvíli, kdy si pochutnávala na povidlové placce. Sousto jí šokem z bolesti uvízlo v dýchací trubici. Začala lapat po dechu a kašlat, jako když děda spustí zadřenou mlátičku na obilí. Oči jí lezly z důlků, z nosu vyletěl sopel a víčko se začalo nadouvat právě tak, jak se nadouvá na rozpálené plotýnce bramborová placka, která jí kvůli vose vypadla z ruky na zaprášenou zem. Za předpokladu, že hmyzí tělo není vybaveno žádnou zákeřnou zbraní, bázní vůči živočichům hmyzí říše netrpí. Pavouků se nebojí.

Neškodného pavoučka nechala svému osudu a obrátila se zpět na břicho. Spát se jí moc nechtělo, a tak zrakem šmejdila po kuchyni.

Starší sestry sedí kolem velkého stolu uprostřed místnosti. Andula cosi sepisuje, nos nalepený na kusu papíru před sebou. Občas zvedne hlavu, konec pera žmoulá mezi zuby, nepřítomně se zahledí na protější zeď a přemýšlí. S výrazem důležitého poznání, jako by právě vymyslela perpetuum mobile, klopí zrak zpět a své myšlenky rychle zapisuje. Papír plní neuspořádaným písmem. Maruška se špičkou jazyka mezi vlhkými rty krouží do školního sešitu jednu elipsu za druhou, a když se jí některá z nich zvlášť vydaří, s hlavou na stranu si ji zálibně prohlíží.

Listy útlé knížky zašustí pokaždé, když Mína otočí stránku. Sedí s lokty opřenými o kraj stolu a dlaněmi si podpírá bradu. Zaujatě hltá život broučků z pera faráře Karafiáta, aniž by tušila, jak krutě si s nimi osud na konci příběhu pohraje. Maminka sedí na lavici s tělem napjatým a tváří se ustaraně. Nezvykle napíná chřípí a zhluboka oddechuje. Rukama se zapře o lavici a vyvalí obrovské břicho, jako když děda s tichým říhnutím po dobrém obědě vystrčí najedený pupek.

Andula zvedne hlavu od svých zápisků a pozorně se na maminku zadívá. „Maminko, je vám dobře?“

Zpozorní i Maruška a zárodek dvanáctého písmene O utne na půl cesty. Pleskání na dřevěné podlaze se tichou kuchyní rozezní, jako když z děravého okapu protéká čůrek dešťové vody. Emilka se pátravě nakloní z pece dolů. Zpod stolu, v místě, kde vidí maminčiny nohy, se jako žížala plazí pramínek bezbarvé tekutiny. Jé, maminka se asi počurala, pomyslí si, nechápavě protáhne obličej, vykulí oči a kroutí hlavou. Vždyť už i Bětuška si umí říct o nočník.

„Děťátko se dere na svět,“ hekne maminka a Mína od své knihy rychle vyskočí a vylítne z kuchyně. Za malou chvíli se vrátí s babičkou v patách. „Ando, dej vařit vodu a přines prostěradlo, a ty, Míno, zaběhni pro paní Šebestíkovou,“ houkne Josefína na sestry, které se dají okamžitě do pohybu. Marie se jednou rukou opře o tchynino rámě a druhou si drží vystouplé břicho. Zhluboka dýchá.

Asi si jde lehnout, napadne Emilku, vypadá unaveně.

Josef odjel na obchodní cestu do Velkého Brna. Po prodělané mrtvici není k užitku ani statkář ve výslužbě a venku stále chumelí. Porodní bába Šebestíková bydlí na druhém konci vesnice a není jisté, zda se k ní Mína dostane včas, pakliže vůbec bude bába doma. Kromě Josefíny není na statku ku pomoci žádný další dospělý.

„Zvládneme to,“ utěšuje Josefína sebe i Marii, která leží v peřinách se zpoceným čelem a rychlým dechem.

„To jako že přiletí čáp?“ ptá se Emilka Marušky, která sedí u stolu s otevřenou pusou, napjatá jak struna.

„No, asi tak nějak,“ hlesne sestra.

„Jenom aby k nám trefil, když tam venku tak moc sněží,“ sleze Emilka z pece dolů a židli si přisune k oknu. Může si vykroutit krk, jak se snaží, aby jí neunikl jediný kousek z obrazu, který z venkovní krajiny vyřízl okenní otvor. Židli si postupně přehrká ke všem oknům a dům obhlíží z různých úhlů. Zvuk přesouvané židle probudí Bětušku. „Kde je maminka? Ci maminku,“ zakňourá a mne si ospalá očka.

„Maminka se hned vrátí, šla vyhlížet čápa.“ Maruška k sestřičce natáhne ruce. Sotva ji udrží. Holčička se k ní přisaje jak klíště, obejme ji nohama a hlavu si položí na její rameno. Paleček si vsune do pusinky a zamumlá: „Já taky cápa.“ Tiše vzlykne. Maruška ji hladí po zádech a Bětuška se uklidní. Posadí se spolu na lavici vedle místa, kde předtím seděla maminka. Zůstala tam po ní mokrá louže.

„Divej, maminka se počurala,“ uchichtne se Emilka. „Čáp nám přinese miminko, víš?“ dodá ještě důležitě, přestože tomu všemu vlastně moc nerozumí. Očima jezdí od jednoho okna ke druhému, aby jí ten velký pták, co nosí děti, neunikl. Když se z ložnice ozve dětský pláč, je zmatená: To jako už? Jak se sem ten čáp dostal? Musel být potichu jak myška. Celou dobu sem se nehnula od okna a uši sem napínala jak netopýr, ale nic, co by vypadalo jako čáp, sem neviděla. Přece vím, jak vypadá… Tatínek mně ho ukazoval, má hnízdo na komíně hned vedle našeho obchodu, skoro dycky na něm stojí jak tyčka a klape zobákem… Že by strčil mimino do ložnice oknem, zrovna dyž sem se dívala jinam? Svým dětským mozečkem se snaží přijít celé záhadě na kloub, ale na nic kloudného nepřichází. Její zmatenou mysl na okamžik ovládne zklamání.

„To su teda zvědavá, koho nám tady ten čáp nechal,“ ozve se Maruška.

„Mlícko,“ zakňourá Bětka a hrabe se z Maruščina klína dolů.

V síni vrznou dveře a skučení větru na okamžik zesílí. Na kamenné podlaze podupává několik párů nohou. Emilka poznává tatínkovy holínky. Pokaždé když z nich setřepává sníh, zadupe jak splašený kůň. Tentokrát ovšem nerozrazí dveře do kuchyně, jak to vždycky dělává, ale zamíří přímo do ložnice. Za ním se jako ozvěna ozvou kroky někoho dalšího.

Asi ta paní, pro kterou šla Mína. To musí být důležitá osoba, dyž ju pustili za maminkou a miminem, pomyslí si Emilka.

Mína vpadne do kuchyně celá prokřehlá. Třese se zimou. Je na ní vidět, jakou má ze splněného úkolu radost. Všechny tři na ni tázavě pohlédnou. Bětuška se dožaduje svého mlíka.

„To vám je venku pěkná zima,“ usměje se Mína a do plecháčku si nalívá horký čaj. Z krajáče pak ulije trochu mlíka do Bětčina hrníčku a podá jí ho. Emilku ovládne vzrušení. Mína nám určitě všechno povypráví, třeba po cestě potkala toho čápa. Neposedně se na své židli zavrtí.

Mimino pláč zesílilo. Vypadá to, jako by se s někým překřikovalo.

Babička se přihnala pro další vodu, která tiše probublává na plotně. Na čele se jí zračí ustaraná vráska. Pusu má sevřenou a pohyby roztěkané. Beze slov zase zmizí. V kuchyni po ní zůstala napjatá atmosféra.

Sestry Vácovy sedí kolem stolu jak zmoklé slepice a tiše se dívají jedna na druhou. „Ci maminku.“ Bětuščiny rtíky vytvoří křivku s koutky svěšenými a očka se jí zakalí. Emilka je na tom stejně. Zaplaví ji tíseň a tlak na hrudníku jí vžene slzy do očí. Aniž by věděla proč, rozpláče se.

4.

„Tož poďte, paní Šebestíková, musíme ty naše klučiska pořádně zapit. Andulko, zavolej dědu, ať si s nama taky dá po štamprdli…“ Josef rozjařeně vešel do kuchyně a za ním se vynořila porodní bába, s rukávy plátěné jupky vykasanými až k loktům.

„Děvčičky moje, čáp nám tady nechal rovnou dvě mimina,“ usmál se tatínek na své dcerky a Bětušku, která po něm natahovala ručky, vzal do náruče. Emilka seděla zaraženě a nic nechápala. Jak dvě? To jako ti čápi přiletěli rovnou dva? A ona ani jednoho nezahlídla? Dívala se na otce, jak bere do rukou flašku domácí slivovice, postaví ji doprostřed stolu a z příborníku vytáhne skleněná štamprlátka. První se vzpamatovala Mína. „Tatínku, to jako opravdu? A máme kluky?“ Po pěti děvčatech jako by už ani nevěřila, že jejich statek může navštívit čáp, který nosí hochy.

S Andulinou pomocí se do místnosti přišoural děda Váca. Nedávno prodělaná mrtvice na něm nechala viditelné stopy; levá paže mu ochable visela u těla a na jednu nohu napadal. Přidržovala ho jen lehce, spíš ho svojí blízkostí pouze jistila, kdyby se náhodou pod tíhou svého nemotorného těla zapotácel. Věděla, jak je dědovi zatěžko přijmout fakt, že už není takový junák, jako býval zamlada, natož aby se smířil se skutečností, že by měl být odkázán na pomoc druhých. Těžce se opíral o hůl, ale ve tváři měl výraz čiré radosti.

„Otče, poďte si loknout na zdraví Josífka a Frantíka. Jsou to kluci jako buci,“ smál se Josef šťastně.

„Tož, tatínku, vinšuju všem pevný zdraví. Seš pašák. A co teprve Mariánka. Sou všici v rychtyku?“ obrátil hlavu k porodní bábě.

Paní Šebestíková váhavě přikývla. Pozvedla svoji skleničku a s ustaranou tváří k ní přičichla. Druhý narozený se jí moc nepozdává. Je strašně droboučký a okolnosti jeho příchodu na svět by mohly přinést komplikace. Když se jeho hlavička objevila v matčině poševním otvoru namísto placenty, překvapením ztratila dech a znehybněla. Tělíčko vyklouzlo z útrob s lehkostí, jako když úhoř proklouzne mezi prsty, sotva ho stihla zachytit. Hodnou chvíli byl chlapeček ztichlý a bez dechu se chvěl. Josefína se věnovala prvně narozenému, aniž by tušila, jaké drama se mezi stehny její snachy právě odehrává.

„Je tady ještě jeden,“ vyfoukla ze svých plic bába Šebestíková zadržovaný vzduch v okamžiku, kdy se chlapeček konečně nadechl a dal se do zoufalého křiku. Zkřivená tvářička mu zčervenala a všechny čtyři končetiny dal do pohybu. V jejích rukou se kroutil jak moučný červ.

Josefína odložila dříve narozeného k jeho matce. V obličeji byla Marie celá bledá a pramínky vlasů se jí lepily na zpocené čelo. Vypadala, jako by měla každou chvíli omdlít. „Všecko bude v pořádku, Mariánko, seš moc statečná, dva kluky na jeden zátah, to je ale výkon, to ti teda povim,“ šeptala své snaše do ucha, tiskla její zpocenou dlaň a hladila ji po hlavě.

Marie se unaveně pousmála a snažila se zvednout hlavu, aby se mohla na své děťátko podívat. Do tváří se jí vracel ruměnec. Druhou rukou se natáhla k paní Šebestíkové pro další uzlíček zrovna ve chvíli, kdy se do ložnice vřítil Josef.

„Ještě jednou zatlač, Marie, ať vypudíš ven obě placenty,“ poručila jí paní Šebestíková.

Moc sil již Marii nezůstalo, ale Josefova přítomnost jí pomohla sebrat veškerý jejich zbytek a pozůstatky po nových životech vytlačila ze svého zmoženého těla ven.

Josefína rychle postavila vodu na hovězí polévku, aby Marie získala co nejrychleji zpět alespoň část svojí dřívější síly. Z komory přinesla kus naloženého masa, očistila mrkev, petržel a celer a oloupala cibuli. Do konvice na čaj nasypala hrst sušeného heřmánku a zalila ho vroucí vodou. Než se polévka uvaří, heřmánek trochu pomůže.

„Babičko, můžeme se jít podívat?“ špitla Emilka.

„Děvčátka, ještě chvílu vydržte. Zajdu maminku i bratříčky zkontrolovat a pak vás zavolám,“ zvedla se paní Šebestíková od stolu, vzala od Josefíny hrníček s kouřícím heřmánkem a zamířila do ložnice. Práce porodní báby přivedením dětí na svět nekončí. Musí dohlídnout nejen na novorozence, ale její povinností je postarat se především o jejich matku. V dřívějších dobách nebylo výjimkou, že rodička vykrvácela dřív, než dorazil přivolaný lékař. Když vše probíhá, jak má, doktora volat nemusejí.

Marie ležela klidně, zabořená v peřinách, s dětmi po svých bocích. Chlapečci oddechovali tiše a v pravidelném rytmu. Čistí a po prvním přiložení. Starší Josífek projevil svůj reflex mnohem dříve, rychle Mariinu bradavku našel a stiskl tak silně, až Marie zavýskla. Frantík byl poněkud váhavější a neobratný, ale i on se ke svému cíli nakonec dopídil a nabídnuté prso zlehka olízl. Přisál se heboučce a Mariin podbřišek se při tom zatetelil vzrušením.

Pohled na unavenou Marii s dvěma uzlíčky po bocích paní Šebestíkovou rozněžnil. „Mariánko, jak se cítíš?“ Odhrnula pokrývku a nahlédla rodičce mezi stehna. Očistky odcházely s intenzitou, která je po porodu běžná, ani jejich zápach nenaznačoval nic neobvyklého, a tak se přesunula k Mariině podbřišku a zkontrolovala pevně ovinuté obinadlo, které mělo napomoci rychlému stahování povolené dělohy.

„Unaveně, ale šťastně, paní Šebestíková. Jenom si dělám starosti, jak to všecko zvládnu. Emilka je ještě malá, o Bětušce ani nemluvím. Matka se staršíma děvčatama všecko nezastanou… A ještě k tomu otec po mrtvici…, bude to těžký…,“ s námahou se zvedla na lokty, aby se mohla napít heřmánkového odvaru. Svaly na břiše měla jak z těsta.

Při pohybu peřiny se chlapečci zavrtěli a zakňourali jako malá štěňátka.

„Teď na to nemysli, musíš hodně odpočívat a nabrat sil. Lehký to mít nebudete, ale ty to zvládneš, to se nebojím,“ uchopila paní Šebestíková Mariino zápěstí a zpozorněla. Tep byl trochu rychlejší, ale za těch třicet let, co přivádí děti na svět, se naučila nebezpečné abnormality poznávat téměř se stoprocentní jistotou. Široko daleko nebylo zkušenější porodní báby. Mariino srdíčko bilo silně a pravidelně.

Ruku jemně položila zpět na peřinu a pohladila ji. „Seš zkušená máma, Mariánko, šak víš, co máš dělat. A Josefína se o všecko postará. Zítra ráno vás přindu zkontrolovat,“ zvedla se. U dveří se zastavila. „A holčičky vás chcou vidět, pošlu je sem,“ usmála se a dveře za sebou rychle zavřela, aby ze síně nepronikl do ložnice studený vzduch.

Netrvalo dlouho, co klika cvakla a ve škvíře se objevila Andulina hlava.

„No, tož poďte, holčičky moje, poďte se podívat na to nadělení,“ usmívala se Marie z postele, když se dveře otevřely a Vácovo stádečko se naskládalo kolem postele. Bětušku vzal Josef do náruče, přes sestry by neviděla zhola nic. Emilku Andula opatrně vysadila na postel.

„Maminko, povězte, jak to bylo s tím čápem? Byli dva? A jak se sem dostali? Číhala sem na ně a vůbec sem je neviděla,“ spustila zaníceně Emilka, neboť čapí záhada ji zajímala víc než její bratři, jak vánočky zabalení pod maminčinou peřinou.

Marie se rozesmála. „Přiletěli oknem a Josífka s Frantíkem nám tady nechali,“ kývla Marie nejdřív k jednomu uzlíku a pak ke druhému.

Když se děvčata vynadívala a přesvědčila se, že je maminka v pořádku, Josef je vystrkal z ložnice ven a ke své Marii se tiše vrátil.

„Mariánko,“ přisedl si k ní a přitiskl svoji tvář na její. Z jeho dechu byla cítit slivovice.

„Cítím, že jste už s dědou zapíjeli.“

„Rod Váců je zachráněnej, to se musí pořádně zapit, no ne?“ hájil se Josef.

„To víš, že jo, jenom to moc nepřežeňte, ať děda neumrzne na latríně,“ mrkla Marie na svého muže a zavřela oči. Únava ji dohnala.

Josef spící nemluvňátka pečlivě zkontroloval, upravil je tak, aby je Marie nemohla ve spánku zalehnout, a vrátil se do kuchyně k rozpité lahvi slivovice.

Starší z chlapců, Josífek, se měl čile k světu. Lačně se vrhával po Mariině vystouplé bradavce a prso nalité mlékem vysával do poslední kapky. Zatímco s ním Josefína štrádovala po místnosti, aby si hošík odříhl, Frantík ještě svůj příděl pocucával, sál jemně a s lehkostí, občas si nechal bradavku vyklouznout z úst už po pár locích a upadal do povrchního spánku. Jakmile se Marie jen trochu pohnula, začal se po zdroji potravy shánět znovu a s otevřenou pusinkou se, jako slepé koťátko, snažil ztracené napajedlo znovu zachytit. Jeho krmení trvalo dlouho a dávka vypitého mléka byla malá. Zbytek musela Marie odstříkat, aby jí prso nezatvrdlo, a při dalším kojení si chlapce u svých ňader vystřídala. Bradavky ji pobolívaly, neboť Josífek se k nim přisával s vervou hladového vlka a bezzubými dásněmi je tiskl příliš silně.

Chlapci se vyvinuli ze dvou vajíček. Josífek měl hlavu plnou černých vlasů, Frantíkovi se na temeni čepýřily centimetr dlouhé světlounké chloupky. Josífek rychle přibýval na váze, zatímco Frantík zůstával droboučký a mnohem klidnější než jeho energický bratr.

K mladšímu Marie přilnula tím nejsilnějším stupněm ochranitelského pudu a něhy. Přišel jí tak bezelstně bezbranný, až ji z toho bolelo u srdce, a jak chlapeček ztrácel na váze, strach o jeho život v ní narůstal.

Zotavovala se pomalu.

Paní Šebestíková k nim chodila každý den. Josefíně pomáhala víc, než je na porodní bábu obvyklé. V tomto čase bývá porodů méně, důsledek dlouhých zimních večerů se dostavuje až v létě a na podzim, to se pak u ní dveře netrhnou. Ani práce na zahradě či na poli jí v zimě času neubírá. A k Vácům chodí ráda, vždyť ji s Josefínou pojí silné přátelství od doby, kdy spolu sedávaly ve škamnách obecní školy.