Winter Is Coming:

Why Vladimir Putin and the Enemies of the Free World Must Be Stopped.

Copyright © Garry Kasparov, 2015

Translation © Petr Kovařík, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016, 2022

ISBN epub 9788076890114

Věnování

Památce Borise Němcova a všech,

kdo na světě denně bojují za svobodu a demokracii,

jak to dělal on.

– GARRY KASPAROV

Zoë, které vděčím za všechno,

a Cleovi a Rafovi, díky kterým to má smysl.

– MIG GREENGARD

Předmluva

Zlo má dnes

hlavně ruskou tvář…

…což je věc, o které autor knihy, již právě otevíráte, slavný sovětský a ruský šachista Garry Kasparov rozhodně nepochybuje. Však také v jednom rozhovoru pro populární americkou televizní talk show prohlásil: „Když Putin před lety řekl, že bývalí agenti KGB neexistují, pochopil jsem, že křehká ruská demokracie je v nebezpečí. Když Putin označil rozpad Sovětského svazu za největší geopolitickou katastrofu 20. století, pochopil jsem, že sousedé Ruska jsou v ohrožení. Nu a když pak na Mnichovské bezpečnostní konferenci v roce 2007 začal Putin mluvit o návratu ke sférám vlivu, pochopil jsem, že připravuje svůj plán.“

Jaký plán se má na mysli, o tom vypovídají ruské kroky dalších let. V srpnu 2008 se odehrála „malá vítězná válka“ v Gruzii, ve které tato zakavkazská země de facto ztratila dvě autonomní republiky, Jižní Osetii a Abcházii, tedy 21 % svého území. V roce 2014 pak Rusko v expanzi pokračovalo – anektovalo celý poloostrov Krym a vyvolalo válku na východní Ukrajině, která znamenala vznik obou dnešních separatistických republik, Luhanské a Doněcké. Na konci září 2015 pak Putinova letadla přispěchala na pomoc syrskému masovému vrahovi Bašáru Asadovi, pomohla zachránit jeho režim a zároveň tak naplnila další bod Putinova plánu: obnovit ruskou kontrolu nad některými územími i jinde po světě než ve svém příhraničí, zejména všude tam, kde v minulosti sehrával významnou úlohu Sovětský svaz, tedy na Blízkém východě či v Africe, v níž na řadě míst v současné době operuje neblaze proslulá ruská Vagnerova soukromá armáda. Nu a konečně 24. února 2022 zahájila ruská vojska frontální útok na sousední Ukrajinu. Tuto válku sice pojmenovala „speciální vojenská akce v Donbasu“, ale ve skutečnosti se její útoky na počátku války soustředily nejen na jih a východ země, ale i na hlavní město Kyjev, na Žytomyr, na Charkov a dokonce i na západoukrajinský Lvov. Z čehož bylo zřejmé, že se Rusové pokoušejí obsadit nejen východ a jih, tedy oblast, která pro Rusko má nepochybný strategický význam, ale celou Ukrajinu. Putinův plán, o němž tak často mluví právě Garry Kasparov, zkrátka spočívá ve snaze do co největší míry obnovit roli supervelmoci, již ještě před pár desítkami let v tehdy bipolárním světě sehrával SSSR. Úplně to docela jistě už nikdy nepůjde, ovšem alespoň zkusit se to dá…

•••

Kdo je ale Garry Kasparov?

Příští 13. mistr světa v šachu se narodil 13. dubna 1963 v ázerbájdžánském Baku jako Garry Kimovič Vajnštejn do rodiny typických sovětských inženýrů milujících šachy, takže nebylo divu, že se začal královskou hrou zabývat prakticky už někdy ve čtyřech pěti letech. Postupně dosáhl prakticky všeho, čeho se ve světovém šachu dosáhnout dá, ale nás bude zajímat spíše jeho politická kariéra. (Ostatně změnu příjmení z otcovského Vajnštejn na své vlastní Kasparov zařídila jeho matka Klára – aby mu příslovečný ruský a sovětský antisemitismus nebránil v šachistické kariéře.)

•••

Nu a jak se vyvíjela jeho politická kariéra?

V sovětské epoše byl přirozeně členem Komsomolu a poté i KSSS, a pokud jde o komunistickou stranu, stal se členem ÚV jak v rodném Ázerbájdžánu, tak i na celosovětské úrovni. Při jeho vskutku světové viditelnosti to z hlediska sovětského režimu zřejmě ani jinak nešlo. Během protiarménského pogromu v Baku Kasparov odvezl celou svou rodinu do Moskvy. Prakticky vzápětí z pogromu obvinil nejvyšší sovětské vedení, konkrétně samotného Michaila Gorbačova a KGB SSSR. Ještě téhož roku, tedy krátce před rozpadem Sovětského svazu, Kasparov z komunistických řad vystoupil.

Na počátku 90. let se pak podílel na vzniku Demokratické strany Ruska, z níž ovšem brzy vystoupil, protože strana odmítla jeho program. V červnu 1993 se podílel na založení předvolebního bloku Volba Ruska. V prezidentských volbách roku 1996 podpořil Borise Jelcina, i když to tehdy rozhodně nebyl jeho šálek kávy – nebezpečně vypadající alternativou však byli komunista Zjuganov nebo nacionalista Žirinovskij.

Na počátku Putinovy éry tohoto muže zpočátku považoval za „mladého pragmatického lídra“, který by mohl napomoci upevňování demokracie v Rusku, ale velmi rychle pochopil, že pravdou bude opak a že s postavou Vladimira Putina se v jeho vlasti objevil schopný a nelítostný politik, který se rychle stane naopak hrobařem všeho demokratického v největší zemi světa. V roce 2003 patřil ke skupině význačných představitelů ruské vědy a kultury, kteří se dožadovali ukončení druhé čečenské války. O dva roky později pak oznámil konec své sportovní kariéry a konstatoval, že napříště se bude věnovat už jen politice.

Důležitým mezníkem v Kasparovově politické činnosti je 30. srpen 2007, kdy ho hnutí Jiné Rusko nominovalo na prezidentského kandidáta pro březnové prezidentské volby v roce 2008. Ještě koncem roku však svou kandidaturu stáhl – údajně proto, že nestihl zákonem stanovený počet předvolebních shromáždění, který by mu umožňoval kandidovat jako nezávislému. Pravděpodobnější příčinou ale byly průzkumy veřejného mínění, jež mu v těchto volbách nedávaly prakticky žádnou šanci. Na druhé straně mu však tento pokus v Putinových očích přinesl cejch zapřisáhlého nepřítele Kremlu i jeho samotného – podobně jako předtím Chodorkovskému a později Navalnému. V červnu 2013 Kasparov oznámil, že se ze zahraničního pobytu do vlasti nevrátí a proti „kremelským zločincům“ bude bojovat na mezinárodní aréně. Jak ale sám později uvedl, obával se, že by kvůli své opoziční činnosti mohl být postaven před soud a připraven o cestovní pas. Od té doby se tedy ve prospěch ruské opozice angažuje ze zahraničí – což bude zřejmě trvat tak dlouho, dokud bude na ruském trůně sedět car Vladimir.

•••

Vraťme se ale ke knize samotné.

Jak se zdá, Kasparov, který se postupně stal zuřivým Putinovým odpůrcem, viní už dlouhá léta Západ, konkrétně Spojené státy a ještě konkrétněji Baracka Obamu, z přílišné měkkosti vůči stále despotičtějšímu Rusku, což umožnilo, aby v zemi zůstávali u moci „oškliví spratci“. Podle autora knihy Zima přichází mohlo Rusko největší naděje chovat v okamžiku, kdy padla Berlínská zeď. Jenže ty se jednoznačně nenaplnily a místo nadějí na demokracii se prosadil téměř nevratný pochod k autoritářské vládě bývalého agenta KGB, jemuž pomáhal a jehož snad dokonce inspiroval bezzubý Západ: dobrá polovina knihy je věnována evoluci Vladimira Putina od nadějného nástupce Borise Jelcina až po capo di tutti capi mafiánského státu.

Možná závažnějším tématem knihy je ovšem absence morálního aspektu v západní zahraniční politice, která „povzbuzovala jak autokraty Putinova typu, tak i teroristické skupiny typu Islámského státu a prosperitu obého po celém světě“. Titul Zima přichází, vypůjčený ze Hry o trůny, jako by předjímal „varování před nevyhnutelnou záhubou v případě, že Západ setrvá u morální kapitulace“, kterou Kasparov odsuzuje opakovaně (někdy až s hašteřivostí, která mu byla často vlastní jak v šachu, tak i v politice).

Mimochodem – Kasparov po prvním vydání knihy Zima přichází prohlásil, že kdyby jednou napsal druhý díl, jmenoval by se Zima už je tu. Válka na Ukrajině ho k tomu plně opravňuje.

Libor Dvořák,

rusista a publicista

Úvod

19. srpna 1991 vysílala televizní stanice CNN nonstop přímý přenos pokusu o svržení sovětského prezidenta Michaila Gorbačova. Zastánci tvrdé linie v mocenském jádru rozpadajícího se komunistického režimu izolovali ve spolupráci s KGB Gorbačova na dače na Krymu a vyhlásili výjimečný stav. Zatímco se do centra Moskvy valily tanky, světový tisk byl zahlcen analýzami odborníků a politiků obávajících se, že převrat bude znamenat náhlý konec perestrojky, nebo dokonce začátek občanské války.

Toho večera jsem vystoupil jako host v pořadu Larryho Kinga spolu s bývalou americkou velvyslankyní při OSN Jeane Kirkpatrickovou, jedním profesorem z Kalifornie a jedním bývalým agentem KGB. Jako jediný jsem tvrdil, že puč nemá šanci na úspěch a že skončí do 48 hodin, nikoli za několik měsíců, jak předpovídala Kirkpatricková a řada jiných. Trval jsem na tom, že vůdci převratu nemají podporu veřejnosti a že jejich pokus zastavit reformy, o nichž se obávali, že by mohly vést k rozpadu SSSR, je odsouzen k zániku. Vládnoucí byrokracie byla rovněž rozdělena a mnozí měli pocit, že se jim po rozpadu Sovětského svazu dostane lepších kariérních příležitostí. Došlo na má slova a ruský prezident Boris Jelcin slavně vylezl na tank, Moskvané se sjednotili za svobodu a demokracii a klika pučistů si uvědomila, že stojí proti všem. O dva dny později se vzdali.

Pokus o převrat nejenže selhal, ale navíc urychlil zánik SSSR tím, že postavil jeho občany před jasnou volbu. Rozpuštění svazu a nezávislá budoucnost zemí sice znamenaly poněkud alarmující výběr, to ano, ale situace nemohla být horší než v době totality. V následujících měsících začala jedna sovětská republika za druhou jako při dominovém efektu vyhlašovat nezávislost. Dva dny po neúspěchu převratu zničil jásající dav před ústředím KGB v Moskvě sochu „železného“ Felixe Dzeržinského, hrůzu nahánějícího zakladatele sovětské tajné policie.

Dnes je pro mě obtížné číst slova demonstrantů k tisku a přitom se nedojmout. „Tímto začíná náš očistný proces,“ prohlásil odborový předák horníků. Jeden pravoslavný kněz řekl: „Zničíme tu obrovskou, nebezpečnou, totalitní mašinerii KGB.“ Dav skandoval: „Pryč s KGB!“ a „Svo-bo-da!“ Policisté si sundali barety a přidali se k pochodu. Na piedestalu nenáviděné sochy se objevily nápisy jako „Řezníci z KGB před soud!“. Jeden lékař prohlásil, že tato demonstrace se lišila od akcí z předešlých měsíců: „Máme pocit, jako bychom se znovu narodili.“

A proto je tak šokující, že se o osm let později, 31. prosince 1999, stal prezidentem Ruska bývalý podplukovník KGB. Rodící se demokratické reformy v zemi byly zastaveny a natrvalo vráceny zpět. Vláda zahájila sérii zákroků proti médiím a občanské společnosti. Ruská zahraniční politika začala být výhrůžná a agresivní. Očistný proces neproběhl, řezníci nebyli postaveni před soud a mašinerie KGB nebyla zničena. Socha Dzeržinského byla stržena, ale totalitní represe, které představoval, nikoliv. Zrodily se znovu – v osobě Vladimira Putina.

Přesuňme se na začátek roku 2015. Putin je stále v Kremlu. Šest let po invazi do sousedního státu, Gruzie, napadly ruské síly Ukrajinu a anektovaly Krym. Jen několik dní poté, co se stal v únoru 2014 hostitelem zimních olympijských her v Soči, podnítil Putin válku na východní Ukrajině a od dob Saddáma Husajna v Kuvajtu se stal prvním člověkem, který anektoval svrchované cizí území silou. Ti samí světoví lídři, kteří se před rokem s usmívajícím se Putinem fotografovali, nyní vyhlašují vůči Rusku a příslušníkům jeho vládnoucí elity sankce. Rusko hrozí odpojit potrubí, kterým Evropa dováží přibližně třetinu ropy a zemního plynu. Mafiánský stát s Putinem jako capem di tutti capi (šéfem všech šéfů) přešel od ideologicky agnostické kleptokracie k používání nestydatě fašistické propagandy a taktiky. Dávno zapuzené strašidlo jaderné katastrofy se vrátilo na scénu.

Za současnou krizí jsou dva příběhy. První z nich je o tom, jak Rusko rychle přešlo z oslav konce komunismu ke zvolení důstojníka KGB a napadání sousedů. Druhý je o tom, jak tomu svobodný svět díky kombinaci apatie, ignorance a nemístné dobré vůle napomohl. Je velmi důležité zjistit, kde se stala chyba, protože i když nyní Putin představuje zřejmé a přítomné nebezpečí, Evropa a Amerika to stále dostatečně nechápou. Světové demokracie se musí spojit a znovu si připomenout, jak vyhrály studenou válku, abychom nesklouzli do další.

Putinovo Rusko je jednoznačně největší a nejnebezpečnější, i když nikoliv jedinou hrozbou, které dnešní svět čelí. Teroristické skupiny jako al-Káida a Islámský stát nedisponují (navzdory názvu) státní příslušností, obrovskými zdroji ani zbraněmi hromadného ničení, které má Putin okamžitě k dispozici. Útoky z 11. září a další podobné události nás ale poučily, že nemusíte mít státní vlajku a dokonce ani armádu, a přece můžete nejmocnější zemi na světě způsobit strašlivé škody. A co víc, státní sponzoři teroru z nich mají prospěch, protože jeho demokratické oběti nejsou schopny zorganizovat agresivní obranu. Vražedné režimy Íránu, Severní Koreje a Sýrie vysedávají u jednacích stolů se světovými velmocemi, aniž by dělaly významnější ústupky.

Na debatách o problémech a výzvách multipolárního světa, které vyvstaly s koncem studené války, není nic nového. Chybí ale jasná strategie, jak se těmito výzvami zabývat. S koncem studené války zůstali vítězové bez společného cíle a nepřítele, vůči němuž by se sjednotili. Nepřátelé svobodného světa takové pochybnosti nemají. I nadále se vymezují na základě odporu vůči zásadám a politice liberální demokracie a lidských práv, přičemž Spojené státy vnímají jako jejich hlavního symbolického a materiálního zástupce. A přece s nimi i nadále vyjednáváme a dokonce jim poskytujeme zbraně a bohatství, které poté používají k útokům proti nám. Abychom parafrázovali definici politiky ústupků z úst Winstona Churchilla, krmíme krokodýly v naději, že nás sežerou jako poslední.

Jakékoliv politické ochlazení vztahů mezi Washingtonem a Moskvou nebo Pekingem je okamžitě kritizováno na obou stranách jako potenciální „návrat ke studené válce“. Dnešní používání tohoto klišé je poněkud paradoxní, vzhledem k tomu, že způsob, jakým byla studená válka vedena a vyhrána, je zapomenut, nikoliv napodobován. Místo toho, abychom stáli na principech dobra a zla, správného a špatného, na univerzálních hodnotách lidských práv a lidského života, sledujeme politiku zapojování, restarty vztahů a morální ekvivalenci. To znamená pod jinými názvy politiku ústupků. Svět potřebuje novou alianci založenou na globální Magně chartě, prohlášení základních práv, které musí všichni členové uznat. Národy cenící si individuální svobody nyní kontrolují většinu světových zdrojů i vojenské síly. Pokud se sjednotí a odmítnou lotrovské režimy a sponzory teroru rozmazlovat, nebude jejich integritě a vlivu možno odolat.

Cílem by nemělo být stavět nové zdi a izolovat miliony lidí žijících pod autoritářskou vládou, ale poskytnout jim naději a vyhlídky na lepší budoucnost. Většina z nás, kteří jsme žili za železnou oponou, si byla velmi dobře vědoma, že ve svobodném světě žijí lidé, kterým na nás záleží a kteří bojují za nás, nikoliv proti nám. A skutečnost, že jsme to věděli, hrála důležitou roli. V současné době představitelé svobodného světa mluví o podpoře demokracie, a přitom jednají s představiteli těch nejrepresivnějších režimů na světě jako rovný s rovným. Politika zapojování diktátorů do dění selhala na všech úrovních a je na čase si toto selhání přiznat.

Jak řekl Ronald Reagan ve slavném projevu „Čas volby“ v roce 1964, toto není volba mezi mírem a válkou, pouze mezi bojem a kapitulací. Musíme si vybrat. Nesmíme se vzdát. Musíme bojovat s pomocí obrovských zdrojů svobodného světa, počínaje morálními hodnotami a ekonomickými stimuly, a s vojenským zásahem pouze jako s poslední možností. Amerika, se svými rozsáhlými zdroji a schopností mobilizovat své hašteřivé a roztříštěné spojence, se musí postavit do čela. Mluvit ale dnes o amerických, nebo dokonce západních hodnotách je vlastně zastaralé. Jednat musí i Japonsko a Jižní Korea, Austrálie a Brazílie, Indie a Jižní Afrika a každý stát, který si cení demokracii a svobodu a těží z globální stability. Víme, že to jde, protože tomu tak bývalo. Musíme jen najít odvahu udělat to znovu.

•••

Pět let poté, co Putin nastoupil do úřadu a začal znovu budovat ruský policejní stát, který tak obdivoval, jsem prožil své vlastní znovuzrození. V roce 2005 jsem po dvaceti letech opustil svět profesionálního šachu, abych se přidal k rodícímu se ruskému prodemokratickému hnutí. Mistrem světa jsem se stal v roce 1985 ve věku 22 let a nyní jsem pochopil, že jsem už dosáhl všeho, čeho jsem na šachovnici dosáhnout mohl. Vždy jsem chtěl změnit svět a cítil jsem, že se moje šachová kariéra blíží ke konci. Chtěl jsem, aby mé děti mohly vyrůstat ve svobodném Rusku. A vzpomněl jsem si na nápis, který mi kdysi pověsila na zeď matka. Šlo o rčení sovětských disidentů: „Kdo jiný, když ne vy?“ Doufal jsem, že budu moct použít svou energii a slávu k boji proti rostoucí vlně represe přicházející z Kremlu.

Stejně jako mnoho Rusů jsem byl znepokojen kágébáckým zázemím málo známého Putina a jeho náhlým vzestupem k moci v době, kdy v roce 1999 dohlížel na brutální válku, která měla pacifikovat ruský region Čečensko. Přesto jsem byl spolu se svými krajany s jistou nechutí ochoten dát Putinovi zpočátku šanci. Jelcin značně poškodil svou demokratickou legitimitu během vlastního znovuzvolení v roce 1996, kdy zneužil pravomocí prezidentského úřadu k ovlivnění výsledku voleb. Musím přiznat, že jsem byl jedním z těch, kteří si tehdy mysleli, že obětovat část integrity demokratického procesu je menším zlem, pokud to je nutné k zabránění nenáviděným komunistům v návratu k moci. Takové kompromisy jsou téměř vždy chybou a bylo tomu tak i v tomto případě, neboť se otevřela cesta někomu ještě bezohlednějšímu, kdo oslabený systém zneužil ve svůj prospěch.

V roce 1998 dostal státní bankrot ruskou ekonomiku do velmi nejistého stavu, i když zpětně je třeba zdůraznit, že růst HDP se obnovil již v roce 2000. V té době ale učinila vysoká kriminalita, inflace a obecný pocit národní slabosti a nejistoty z technokratického a jasně se vyjadřujícího Putina přitažlivě bezpečnou volbu. Panoval pocit, že by země bez tvrdé ruky v čele mohla sklouznout do chaosu. V křehkých demokraciích byla fyzická a sociální nejistota vždy snadným terčem a většina diktátorů se dostala k moci díky počáteční veřejné podpoře. Co svět světem stál, autokraté a vojenské junty se stále dokola dostávali k moci díky volání lidu po pořádku a po „la mano dura“ – vládě tvrdé ruky – aby umravnili excesy vratkých civilních režimů. Lidé vždycky nějak zapomínají, že je mnohem snazší diktátora dostat k moci, než jej posléze odstranit.

Samozřejmě jsem nečekal, že má nová kariéra v tom, co lze s jistou dávkou velkorysosti nazvat ruskou „politikou“, bude snadná. Opozice se nesnažila vyhrát volby; bojovali jsme o to, aby se vůbec konaly. Proto jsem vždycky říkal, že jsem aktivista, nikoliv politik, přestože jsem v roce 2008 zvítězil v opozičních primárkách pro prezidentské volby. Všichni věděli, že mi nikdy nebude dovoleno objevit se jako kandidát v oficiálním hlasování; šlo o to na tuto skutečnost poukázat a snažit se posílit zakrnělé svaly ruského demokratického procesu. Mým prvotním cílem bylo sjednotit všechny protiputinovské síly v zemi, zejména ty, u nichž by si za normálních okolností nikdo ani nepředstavil, že by mohly být vůbec viděny pospolu. Liberální reformní tábor, k němuž jsem patřil, nemá nic společného například s národními bolševiky, s výjimkou toho, že obojí jsou vytlačováni na okraj, pronásledováni a podváděni Putinovým plánem udržet se u moci po celý život. A přesto naše křehká koalice pochodovala v ulicích Moskvy a Petrohradu při prvních vážných politických protestech od nástupu Putina do úřadu společně. Chtěli jsme ukázat lidem v Rusku, že odpor je možný, a šířit poselství, že vzdát se svobody výměnou za stabilitu je falešná volba.

Bohužel, Putin stejně jako ostatní moderní autokraté měl a stále má jednu výhodu, o níž se sovětskému vedení nikdy ani nesnilo: hlubokou ekonomickou a politickou angažovanost ve svobodném světě. Za desetiletí obchodu se vytvořilo obrovské bohatství, které diktatury jako Rusko a Čína použily k vytvoření sofistikované autoritářské infrastruktury uvnitř země jako nástroje k vytváření tlaku v zahraniční politice. Naivní představa byla, že svobodný svět bude tyto hospodářské a sociální vazby využívat k postupné liberalizaci v autokratických státech. V praxi autoritářské státy tohoto přístupu a vzájemné ekonomické závislosti zneužívají k šíření korupce a domácí represe.

Jednoduchý příklad: Evropa nakupuje z Ruska celkem třetinu energie, i když u některých zemí je to i podstatně více. Přitom Evropa představuje 80 % ruského vývozu energie, takže kdo má v tomto vztahu silnější páky? A přesto jsme během krize na Ukrajině neustále slyšeli opakovat, že Evropa nemůže jednat proti Rusku kvůli energetické závislosti! Osm měsíců poté, co Putin anektoval Krym, a tři a půl měsíce poté, co ruské síly sestřelily civilní letadlo nad Ukrajinou, Evropa stále „zvažuje“ možnosti a způsoby, jak ruský plyn nahradit. Evropská unie namísto použití svého drtivého ekonomického vlivu k odstrašení Putinovy agrese předstírá bezmoc. Bojkot EU nebo i pořádná daň na ruské dodávky energie by znamenaly hrozbu úplného zničení ruské ekonomiky, jejíž přežití je nyní zcela závislé na energetickém sektoru. Evropě však chybí politická vůle k významné oběti v krátkodobém horizontu, jež by vyřešila mnohem větší dlouhodobou hrozbu, kterou Putin, pokud se mu nikdo nepostaví, pro globální bezpečnost a potažmo i pro její na globalizaci závislé ekonomiky představuje.

Politika zapojování se do dění moderním autoritářským režimů poskytuje rovněž rafinované nástroje, jak se vyhýbat kritice. Mají své emise akcií a luxusní nemovitosti v New Yorku a Londýně, platí poplatky a daně, kterých se chamtiví západní politici a korporace kvůli lidským právům jen neradi vzdávají. Nesvobodné státy využívají otevřenosti svobodného světa tím, že najímají lobbisty, šíří propagandu v médiích a financují politiky, politické strany a nevládní organizace. Pokud jsou tyto činnosti odhaleny, existuje jen velmi slabá vůle něco s nimi dělat. Občané ve svobodném světě občas vyjádří pobouření, když se v médiích objeví zoufalé pracovní podmínky v zahraničních továrnách, ale v podstatě jim na sociálním prostředí v zemích, kde se produkuje jejich ropa, oděvy a iPhony, zase až tak nezáleží.

S tím, jak ruští oligarchové šíří své bohatství a Putinův politický vliv po celém světě, oplácí západní firmy tuto laskavost investicemi v Rusku. Obří energetické firmy jako Shell a BP se nemohly dočkat, až si ukousnou svůj podíl na obrovských ruských energetických zásobách; dlouho spící ruský trh byl příliš neodolatelným soustem, než aby se ohlížely na to, kolik ústupků bylo k uskutečnění jejich obchodů potřeba. Na lidských právech v Rusku západním korporacím příliš nezáleží. Dokonce i poté, co byly západní firmy opakovaně zrazeny a podvedeny, co jim bylo jejich ruskými partnery vyhrožováno a co byly vystrnaděny z partnerství nebo dokonce ze země, se vrátily zpět – jako bitý pes ke zlému pánovi.

Nejpozoruhodnějším příkladem je generální ředitel BP Robert Dudley, který z Ruska utekl v roce 2008, kdy byl generálním ředitelem podniku vytvořeného se skupinou ruských miliardářů. Vzhledem k neustálému obtěžování a strachu ze zatčení (podle jednoho svědectví byl dokonce otráven) Dudley uprchl a byl nucen se skrývat. Přesto se o několik let později vrátil zpátky do Ruska a při oznamování dohody o průzkumu ropných ložisek se státní ropnou společností Rosněfť se fotil se samotným Putinem! A zatímco zahraniční investice přispěly ke značnému růstu HDP Ruska, především díky velkému vzestupu cen ropy, životy průměrných Rusů se nijak nezlepšily. Většina tohoto nového bohatství vzápětí skončila v západních bankách a nemovitostech zapsaná na jména příslušníků Putinovy oligarchické elity.

Takže i když naše stále se rozvíjející opoziční hnutí dosáhlo při upozorňování na nedemokratickou realitu v Putinově Rusku určitého pokroku, byli jsme od počátku v pozici poražených. Nadvláda kremelských hromadných sdělovacích prostředků a bezohledné pronásledování opozice i občanské společnosti znemožnilo vytvořit jakýkoliv trvale dynamický proces. Naše poslání bylo navíc sabotováno lídry demokratických zemí, kteří se s Putinem objímali na světové scéně, a posilovali tím jeho reputaci legitimního vůdce, kterou vzhledem k neexistenci platných voleb v Rusku tak zoufale potřeboval. Je obtížné prosazovat demokratické reformy, když každý televizní kanál a veškeré noviny ukazují snímek po snímku lídry nejsilnějších světových demokracií, kteří přijímají diktátora jako součást rodiny. Signalizuje se tím, že buď není vlastně vůbec diktátor, nebo že demokracie a svoboda jednotlivce nejsou nic víc než položky při vyjednávání, jak to ostatně Putin a jemu podobní sami tvrdí. Aby země G7 (kterou jsem vždy odmítal nazývat skupinou G8) vyloučily Putinovo Rusko z elitního klubu průmyslových demokracií, muselo dojít k invazi na Ukrajinu.

V roce 2008, kdy Putin propůjčil úřad prezidenta svému stínu, Dmitriji Medveděvovi, mělo být všem jasné, že ruská demokracie je mrtvá. Jediná další jména na volebních lístcích patřila loajální opozici v předem určených rolích: komunistovi Gennadiji Zjuganovovi a Vladimiru Žirinovskému, který od roku 1991 hraje roli krajně pravicového extremisty. Oba sloužili a stále slouží jako neškodné zástěrky vytvářející zdání demokracie. A přesto se jeden demokratický lídr za druhým této šarády účastnili. George W. Bush zatelefonoval svému novému protějšku s blahopřáním. Francouzský prezident Nicolas Sarkozy srdečně pozval Medveděva do Paříže. Podobné chvalozpěvy přišly z Německa, z Velké Británie a až z příliš mnoha dalších zemí. To vše navzdory skutečnosti, že volby bojkotoval hlavní evropský monitorovací volební orgán, Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě (OBSE), na protest proti omezením uvaleným na pozorovatele.

Dva měsíce poté, co Barack Obama složil přísahu, zahájil spolu s ministryní zahraničí Hillary Clintonovou novou zahraničně-politickou iniciativu „restartu“ vztahů mezi USA a Ruskem. Ovšem nikoliv realistickým způsobem, jak byste mohli očekávat poté, co Rusko jen několik měsíců předtím napadlo maličkou Gruzii s cílem zřídit zde nezávislé enklávy, které jsou dodnes obsazené ruskými vojsky. Kdepak, jednalo se o ofenzivu na základě kouzla osobnosti (včetně rekvizit s chybným ruským pravopisem – nechvalně proslulé „tlačítko restart“, které Clintonová představila svému ruskému protějšku Sergeji Lavrovovi a na němž bylo ve skutečnosti slovo v ruštině znamenající „přetížení“, nikoliv „restart“)[1]. Obamova administrativa chtěla věřit, že mladý a veselý Medveděv je potenciální liberální reformátor, který by mohl Putinem nastavený kurz změnit. Můžete to přisoudit naivitě prvních dnů éry „naděje a změny“, pokud chcete, ovšem neuvěřitelné je to, že tato politika zapojování pokračovala ještě dlouho poté, co vyšlo najevo, že skutečným vládcem zůstává Putin a že jeho plán proměnit Rusko zpět na policejní stát zůstal beze změn.

Putinova „operace Medveděv“ byla naprostým vítězstvím. Získal další čtyři roky na to, aby dále eliminoval veškerou domácí opozici, aniž by to mělo na mezinárodní scéně nějaké důsledky. Když se Putin v roce 2012 dle očekávání vrátil do úřadu prezidenta, ani se moc nenamáhal vydávat volby za reprezentativní. Jako většina diktátorů má Putin dobré zvířecí instinkty, pokud jde o posouzení soupeře, takže věděl, že nebude čelit žádnému reálnému odporu světových představitelů. A jako všichni diktátoři se také Putin s každým úspěšným krokem stále více osměloval. Při uzurpaci další moci si diktátoři nekladou otázku „Proč?“; ptají se naopak „Proč ne?“. Když se Putin důkladně podíval, jakým způsobem s ním lídři jako Merkelová, Cameron a Obama jednají, nenašel jediný důvod, proč nedělat přesně to, co se mu zlíbí.

Člověk nemusí být historikem, aby tento model rozpoznal nebo aby viděl, jak to vedlo k válce na Ukrajině. Uspokojení, které po pádu železné opony mezi národy svobodného světa převládlo, bránilo tomu, aby se mohly s někým jako Vladimir Putin vypořádat. Ten využívá politiky zapojování ke svému prospěchu, ale neustupuje nikde. Po celá léta, kdy se situace v oblasti lidských práv v Rusku neustále zhoršovala, obhajovali západní politici a odborníci jako Condoleezza Riceová a Henry Kissinger západní slabost v konfrontaci s Putinem argumentací, že Rusové jsou na tom o něco lépe než v dobách Sovětského svazu.

Vskutku díky za takovou báječnou pochvalu! Ale co tak namísto srovnání s padesátými nebo sedmdesátými lety použít srovnání s lety devadesátými? Zlepšit život v porovnání s totalitním komunismem Stalina či Brežněva není až tak těžké, ale co porovnání s životem za Jelcina? Co zničení všech nově zrozených demokratických institucí v Rusku, zatímco Riceové a Kissingerové tohoto světa mlčky přihlíželi? Pokud na lidských právech sovětského lidu a politických vězňů gulagů záleželo, a ono na nich spoustě vůdců a občanů svobodného světa opravdu záleželo, proč se disidentům v 21. století nedostává podobného zájmu a respektu? Účinné politické jednání je založeno na principech. Ronald Reagan by se svými sovětskými protějšky mluvil, ale jak mi jednou řekl Václav Havel, Reagan by také nejprve hodil na stůl seznam politických vězňů!

V době, kdy jsem začínal jako aktivista, jsem často říkal, že Putin je sice ruský problém, který musí vyřešit sami Rusové, ale že pokud budou jeho ambice ignorovány, brzy se z něj stane problém regionální a poté celosvětový. K této politováníhodné transformaci bohužel došlo a umírají kvůli ní lidé. Slyšet „Měl jsi pravdu!“ je slabá útěcha. Člověka to těší o to méně, že se pro zastavení Putinovy agrese dělá i nadále tak málo. Jaký má smysl říkat, že jste měli naslouchat a jednat, když stále nenasloucháte ani nejednáte?

Mantra politiky zapojování a odmítání řešit zločiny diktatur – zvláště v případě, že jsou důležitými obchodními partnery – se v posledních dvaceti letech tak zakořenila, že ji nezlomí ani invaze do suverénní země v Evropě. USA a EU zavedly sankce proti ruským úředníkům a firmám, i když většinou příliš slabé a příliš pozdě. A přesto si stále odmítají připustit, že Rusko je třeba odsoudit a izolovat jako nebezpečný lotrovský stát, ve který jej Putin proměnil. Tato generace západních vůdců nechce vidět, že ve světě stále existuje zlo a že se s ním musí bojovat na základě absolutních hodnot, nikoliv vyjednávat s ním. V dnešní době je jasné, že demokracie 21. století nejsou na tento boj připraveny. Zda se připravit chtějí a mohou, zůstává otevřenou otázkou.

•••

Je velmi nebezpečné se domnívat, že pád symbolu znamená konec toho, co tento symbol představoval, ale pokušení tak činit je téměř neodolatelné. Lidé mají silnou afinitu k symbolům a vysvětlením všeho druhu, zvláště když vypadají jako šťastný konec dlouhé a ponuré pohádky. Berlínská zeď představovala doslovné i obrazné rozdělení světa na dobro a zlo, světlo a tmu. Když se nadšení Němci přelili přes opevněné hranice a nenáviděnou zeď rozbili kladivy, bylo snadné uvěřit, že zlo jako takové bylo poraženo.

Oslavy byly samozřejmě oprávněné. Stovky milionů lidí se probudily z totalitní noční můry, která trvala po celá desetiletí. „Říše zla“ padla. Území dlouhé přes 10 000 kilometrů – čtvrtina zeměkoule, sahající od poloostrova Čukotka na ruském Dálném východě po Berlín – se téměř přes noc vymanilo z komunistického útlaku a ekonomického úpadku k zářné naději na demokracii a volný trh. Byly to nádherné, nezapomenutelné chvíle.

Existovaly i praktičtější důvody k oslavám. Skončila existenciální hrozba jaderné války. Třem generacím se vryly do paměti cvičení civilní obrany pro případ jaderného útoku a debaty u rodinného stolu o „vzájemně zaručeném zničení“. Nespočet bilionů dolarů bylo investováno do vojenských opatření a protiopatření, která se nyní stala nadbytečnými. Výsledná „mírová dividenda“ měla podle obecně přijímané verze příběhu vést k nové éře prosperity.

Napsal jsem řadu úvah o fenoménu, kterému v šachu říkám „břemeno minulých úspěchů“. Každé vítězství stahuje vítěze mírně dolů a znesnadňuje maximální úsilí k dalšímu zlepšení, zatímco poražený ví, že udělal chybu, že se něco pokazilo a že bude tvrdě pracovat na budoucím zlepšení. Šťastný vítěz často předpokládá, že vyhrál jen proto, jak je skvělý. Obvykle však nakonec zvítězí hráč, který udělal chybu jako předposlední. Překonat tuto tendenci a poučit se z vítězství vyžaduje obrovskou disciplínu.

Přirozenou a lidskou reakcí bylo v důsledku vítězství ve studené válce obejmout bývalého nepřítele. Clinton a Jelcin se objímali a usmívali. Evropská unie a NATO přivítaly národy bývalého sovětského bloku s otevřenou náručí a investovaly miliardy dolarů na pomoc nově příchozím. Když přišlo na ekonomické a politické reformy, bič izolace a zadržování byl opuštěn ve prospěch západní politiky čistě na bázi cukru. Evropská unie a další instituce nabídly nově svobodným zemím stát se jejich plnohodnotnými členy při splnění minimálních podmínek politické transparentnosti a hospodářských reforem. Tento princip zapojování zaznamenal ve východní Evropě velký úspěch, i když cesta některých zemí byla poněkud křivolaká.

Tato expanzivní metoda byla ovšem použita i v místech, kde nebyly síly útlaku vykořeněny. Země, kde byly represe v sovětském stylu pouze přejmenovány, byly do klubu pozvány s minimem požadavků a s malou reciprocitou. Převládající postoj na Západě byl: „To je v pořádku, ono se to nakonec nějak vyřeší. Demokracie zvítězila, protivníci se historicky znemožní. Stačí, když je budeme zapojovat do dění a čekat.“ Ale příslovečné síly dějin nevyhrály válku samy. A zkušenosti ukázaly, že pokud jste na správné straně potrubí, nemusíte si s historickým znemožněním příliš lámat hlavu.

Při zpětném pohledu je neuvěřitelné, jak rychle byla poučení z vítězství ve studené válce zapomenuta a opuštěna. V okamžiku největšího vzestupu sil svobody a demokracie v historii bylo upuštěno od využití výhodné situace. I přes svou drtivou vojenskou, ekonomickou a morální sílu Západ zcela změnil strategii.

V dnešní době globalizace a falešné ekvivalence může být pro mnohé z nás obtížné si uvědomit, že většina vrcholných představitelů doby studené války se setkala se zlem z první ruky během druhé světové války. Nedělali si iluze o tom, čeho jsou diktátoři, pokud dostanou šanci, schopni. Byli na vlastní oči svědky existenciální hrozby a viděli hrůzy koncentračních táborů. Věděli také, že jaderné zbraně mohou být ve válce použity; po celé generace, které následovaly, byla tato myšlenka téměř nepředstavitelná. Je škoda, že dnes se jména Adolfa Hitlera a Josifa Stalina stala karikaturami, jako kdyby byli nějakými mytologickými bestiemi představujícími starodávné zlo, dávno přemožené.

Ale zlo neumírá, stejně jako nekončí historie. Zlo je možné mýtit jako plevel, ale nikdy nebude úplně vykořeněno. Čeká na příležitost, aby se šířilo, kdekoliv naše bdělost poleví. Může zakořenit v úrodné půdě našeho sebeuspokojení, nebo dokonce v troskách padlé berlínské zdi.

Komunismus pádem zdi nezmizel. Téměř 1,5 miliardy lidí stále žije v komunistických diktaturách a další miliarda a půl v nejrůznějších nesvobodných státech, samozřejmě včetně velké části bývalého Sovětského svazu. Touha vykořisťovat a vládnout lidem diktátem a násilím se rozbořením berlínské zdi neztratila. Tím, co zmizelo, nebo alespoň dramaticky zesláblo, byla ochota svobodného světa postavit se na stranu utlačovaných.

Tento posun je pochopitelný, protože představoval touhu veřejnosti ukončit desetiletí napětí a konfrontací. Bill Clinton, který nastoupil do úřadu v roce 1992, byl první prezident z poválečné generace a ztělesňoval přístup, podle nějž nastal čas překonat drsný černobílý pohled na studenou válku. Drakovi mezitím narostly zuby. Běloruský diktátor Lukašenko začal své doživotní prezidentské období v roce 1994. Jeho středoasijští autokratičtí kolegové, Nazarbajev v Kazachstánu a Karimov v Uzbekistánu, byli u moci již více než čtvrt století. Není náhoda, že dvě ze zemí bývalého Sovětského svazu s největším potenciálem vymanit se z ruské sféry vlivu, Gruzie a Ukrajina, byly Ruskem napadeny a částečně okupovány.

Je pravda, že tito gangsteři a autokraté nepředstavují hrozbu pro světový řád do té míry jako Sovětský svaz, i přes Putinovy pokusy dát dohromady jakousi odlehčenou verzi SSSR prostřednictvím obchodních dohod, zastrašování a loutkových vlád. Kromě své vojenské schopnosti byl SSSR hrozbou, protože agresivně prosazoval komunismus, toxickou ideologii, kterou byl schopen šířit daleko za svými hranicemi. Až donedávna se Putin cítil schopný rabovat Rusko a upevňovat svou moc bez uchýlení se k podobné ideologii. Jediné motto jeho vládnoucí elity znělo: „Pojďme společně krást.“ Jak se ale ekonomická situace v Rusku zhoršovala, byl Putin přinucen obrátit v příručce pro diktátory další stránky a najít nové způsoby, jak svou roli nejvyššího vůdce ospravedlnit.

Od roku 2013 Kreml a jeho nejrůznější hlásné trouby doprovázely poslední zásahy proti homosexuálům a médiím vyloženě fašistickou rétorikou o „neruském“ chování, zradě národa a velezradě. Některé z těchto projevů, včetně Putinových, se do té míry podobají projevům nacistických vůdců v roce 1930, že to vypadá, jako by v nich byl pouze výraz „vlast“ nahrazen výrazem „otčina“. Ale jak věděl už Hitler, vnitřních nepřátel bude nakonec nedostatek a člověk se bude muset porozhlédnout v zahraničí. Démonizace Spojených států ve státem řízených sdělovacích prostředcích probíhá již deset let, ale zatím to nestačilo.

Když Putinova loutka, prezident Ukrajiny Viktor Janukovyč, uprchl ze země poté, co protesty na Euromajdanu požadovaly větší evropskou integraci, chopil se Putin šance. S odvoláním na nutnost ochrany Rusů na Ukrajině nejprve obsadil a anektoval Krym a pak začal podněcovat násilí prostřednictvím Ruskem podporovaných „rebelů“ na východní Ukrajině. Následně, navzdory stále absurdnějším tvrzením Kremlu o opaku, proměnila ruská vojska a těžké zbraně konflikt na skutečnou invazi.

Válka z jakéhokoliv důvodu je hrozná, ale Putinův nebezpečný obrat k etnicky založenému imperialismu nelze ignorovat. Ti, kteří říkají, že konflikt na Ukrajině je daleko a pravděpodobně nepovede ke globální nestabilitě, nechápou jasné varování, které nám Putin dal. Není žádný důvod se domnívat, že jím ohlášená vize „Velkého Ruska“ skončí na východní Ukrajině, naopak existuje řada důvodů se domnívat, že neskončí. Diktátoři mohou být zastaveni pouze tehdy, když je někdo zastaví, a uchlácholení Putina Ukrajinou pouze zvýší jeho chuť na další územní zisky.

Ukrajina je jen jednou z bitev, které by svobodný svět raději ignoroval, avšak která je součástí větší války, jejíž existenci odmítá vůbec připustit. Ale předstírat, že nemáte nepřátele, neznamená, že je skutečně nemáte. Berlínská zeď a Sovětský svaz jsou pryč, ale nepřátelé svobody, kteří je vybudovali, nezmizeli. Historie nekončí; probíhá v cyklech. Neschopnost bránit dnes Ukrajinu je neschopností spojenců bránit Československo v roce 1938. Svět musí jednat, aby Polsko nemuselo v roce 2015 hrát roli Polska roku 1939.

Studená válka byla vyhrána nejen vojenskou a ekonomickou převahou, ale i hodnotami, které jsem já, bývalý sovětský občan, bez ironie nazýval tradičními americkými hodnotami, těmi, které přijal i západní blok. Problémy globalizace nemůžeme vyřešit stejnými právními a ekonomickými nástroji, které ji vytvořily. Teď, když se staly tak dokonalou součástí našeho globalizovaného světa, potřebujeme nové, na morálce založené rámce pro boj s diktaturami v Rusku a Číně. Musíme vytvářet nová spojenectví v boji proti nestátním teroristickým sítím, které využívají naši technologii proti nám. Tyto rámce a aliance musí být založeny na morálních principech, což je jediná zbraň, jíž se nám nepřátelé demokracie nemohou vyrovnat. Ještě zřejmější je to v případě, kdy tito nepřátelé disponují jadernými zbraněmi, v důsledku čehož je vojenská konfrontace nepředstavitelně nebezpečná.

Nejasné bitevní linie v těchto moderních konfliktech lze překonat pouze prostřednictvím jasných morálních hranic. Nepřátele svobodného světa lze identifikovat podle jejich cílů. Vědí, že pokud liberální demokracie a politika volného trhu uspějí, ocitnou se mimo hru, a tak bojují o přežití. Abychom mohli těmto útokům čelit, musíme do politiky vrátit principy. Musíme identifikovat a pochopit, za co a proti čemu bojujeme. Musíme být ochotní bránit naše hodnoty, jako by na nich závisel náš život, protože tomu tak je.

Musíme odolat rozptylování, výmluvám a falešným argumentům diktátorů a násilníků na jedné straně a jejich opakování zastánci appeasementu a zbabělci na straně druhé. Ti nám neustále opakují, co by se mohlo stát v případě, že se svobodný svět Putinovi postaví, nebo jaké by byly důsledky přímé vojenské akci proti ISIS. Nechtějí už ale řešit to, co se stane, pokud dostatečná opatření nebudou přijata, pokud bude status quo appeasementu a zapojování pokračovat. Vyhnout se nové studené válce zní jako chvályhodný cíl, ale co když už probíhá? A co skutečná válka a invaze a anexe evropské půdy, ke které již došlo na Ukrajině? Popírání není přijatelná politika. Trápit se tím, co by se mohlo stát, když už je současná situace katastrofální, je jen ubohý pokus odložit obtížná rozhodnutí. Ignorování rakoviny a dohadování se s doktory, kteří ji diagnostikovali, vás nezachrání, bez ohledu na to, jak moc se obáváte léčby.

Neexistuje žádný způsob, jak zjistit, co přesně se stane, když národy svobodného světa v čele se Spojenými státy a NATO Putina na Ukrajině konfrontují (nebo, když na to přijde, se rozhodnou vymazat ISIS z mapy). Jedinou jistotou je, že nějaká akce bude nakonec nezbytná a že bude vyžadovat více zdrojů, obětí a další ztracené životy za každý den, který uplyne. Když se mu nikdo nepostaví, bude Putin, stejně jako všichni diktátoři před ním, získávat sebedůvěru a podporu. Každý krok, který může vytrubovat k lidem v Rusku jako úspěch, ztěžuje jeho odstranění a je stále pravděpodobnější, že sebere odvahu, aby podnikl další, ještě agresivnější kroky.

Je pravda, že pokud si Amerika, Evropa a ostatní světové demokracie konečně uvědomí, že éra zapojování je u konce, a udeří na Putina a další gangstery odříznutím a účinnou podporou jejich obětem, konflikty se předtím, než se vyřeší, mohou dočasně zhoršit. Tento pohled, ochota akceptovat krátkodobé oběti za dlouhodobé dobro, vyžaduje typ vedení, kterého se svobodnému světu nedostává. Vyžaduje uvažování v  horizontu delším, než jsou příští výzkumy veřejného mínění, příští čtvrtletní zpráva a příští volby. Politika v době studené války byla celá desetiletí pozoruhodně stálá, bez ohledu na to, kdo byl zrovna u moci, a nakonec skončila velkým vítězství pro stranu svobody. Od té doby jeden prezident za druhým, jeden premiér za druhým lidská práva v Rusku ignoroval, dokud Putin nesesbíral dostatek sil k zahájení skutečné války na evropské půdě.

Často používaným strašákem je argument spočívající v tom, že zásah proti agresi může vést ke třetí světové válce nebo k nukleární katastrofě. Naopak, současná krize se bude i nadále stupňovat, pokud Putin nebude konfrontován se zásadním ohrožením své moci, což je jediná věc, na které mu záleží. Pokud bude Putinovi dovoleno jít od vítězství k vítězství, ničit přitom veškerou opozici doma a současně získávat území a vliv v zahraničí, riziko totální války se dramaticky zvyšuje. Adolf Hitler by v roce 1939 nezaútočil na Polsko, kdyby se spojenci zastali Československa; ale nezastali se. Hitler neobsadil Sudety proto, že svět důrazně protestoval proti anšlusu Rakouska, ale proto, že odezva byla tak slabá. Teprve poté, co všech svých raných úspěchů dosáhl bez námahy, s tak malým odporem ze strany západních demokracií, získal odvahu zajít ještě dál.

Putin samozřejmě není žádný Hitler; takto nepředstavitelnému zlu se už nikdo nikdy nevyrovná, i když ti, kteří prožili hrůzy Stalina, Mao Ce-tunga či Pol Pota, mohou nesouhlasit. Je ale důležité si uvědomit, že v roce 1936 – i v letech 1937 a 1938 – nebyl Hitler rovněž žádným Hitlerem! Obdiv zahraničních sportovců a hodnostářů při olympijských hrách v Berlíně, snadná kapitulace Chamberlaina, lehkost, s jakou nacistická armáda překročila hranice stanovené po první světové válce – to jsou věci, které dovolily, aby se Hitler stal monstrem.

Pokud jde o globální vliv, průmyslová a vojenská síla dnešního Ruska se v žádném případě nevyrovná té, kterou disponovalo nacistické Německo. Putin má ovšem jednu věc, kterou Hitler nikdy neměl: jaderné zbraně. A neostýchá se nám tuto skutečnost připomínat. V říjnu 2014 jsem se dvakrát přinutil poslouchat Putina během tiskové konference v Soči, protože jsem se zdráhal uvěřit, že by mohl s takovou lehkostí vychvalovat sovětského vůdce Nikitu Chruščova a jeho děsivé zahrávání si s jadernými zbraněmi. Měli bychom mu ale všichni pozorně naslouchat, protože jestli se mu nikdo nepostaví, své hrozby obvykle splní.

Pokud by však vedoucí představitelé svobodného světa přišli včas k rozumu a vytvořili proti Putinovi silnou a jednotnou frontu – včetně ekonomických sankcí, nahrazení ruských energetických surovin, diplomatické izolace a ekonomické i vojenské podpory svých cílů –, vznikla by základna pro novou alianci světových demokracií. Diktaturám bude dána možnost reformovat se a vstoupit do společenství národů, nebo zůstat na okraji a pozadu. Evropská unie využívá tento model interně; každý budoucí členský stát musí splňovat jasně definované standardy ekonomického rozvoje a lidských práv. Přesto tatáž EU v klidu obchoduje s brutálními diktaturami, jako je Putinovo Rusko, které by za člena nikdy nepřijala. Ukončení Putinovy války a ukončení této pokrytecké politiky zapojování může nastat současně.

•••

Prvním cílem této knihy bude popsat, proč je tato nevyhlášená válka reálná a proč je to důležité. Bez zjevných symbolů, na které bychom se mohli zaměřit, a bez říše zla, proti níž bychom mohli bojovat, bude obtížné přesvědčit světové demokracie, aby přijaly společná opatření, ale přesto se to musí stát. Poté popíšeme, jak dvě desetiletí západního ustupování povzbudilo autokraty jako Putin a teroristické skupiny jako ISIS k celosvětovému rozvoji.

Říká se, že demokracie mají takové vůdce, jaké si zaslouží, a tak se musíme podívat na posun hodnot a priorit, které učinily z ústupků a defétistické reálpolitiky hlavní prostředek současných zahraničních vztahů. Opuštění morální složky zahraniční politiky bylo katastrofou, z níž se budeme vzpamatovávat velmi dlouho. Poslední část této knihy je věnována komplexnímu plánu takového ozdravení, počínaje otázkami, na něž by měl každý kandidát na vedoucí pozici ve světových demokraciích odpovědět.

V celé knize budu sdílet své osobní postřehy a zkušenosti z práce aktivisty v Rusku a ze své současné práce předsedy Nadace pro lidská práva se sídlem v New Yorku. Samozřejmě, že mé politické boje vlastně začaly již v roce 1980, kdy jsem se jako šachový šampion vzbouřil proti sovětským sportovním orgánům a dával západním publikacím rozhovory o nepravostech komunistického systému, což mě často dostávalo do nepříjemných situací. Ale nejdůležitější příběh v této knize není můj vlastní. Je to příběh o tom, jak Vladimir Putin, za lhostejného přihlížení a v některých případech i s podporou svobodného světa, jenž porazil Sovětský svaz, ukončil demokratický experiment v Rusku.

1 Poznámka překladatele: Na příslušném symbolickém tlačítku bylo místo ruského překladu slova „perezagruzka“ – „restart“, napsáno „peregruzka“, což ovšem znamená „přetížení“.

Prolog

Vzestup a pád ruské demokracie by vydal na bolestně krátkou knihu. Trvalo jen osm let, než Rusko přešlo od jásajících davů oslavujících v roce 1992 zhroucení Sovětského svazu ke zvolení bývalého agenta KGB Vladimira Putina do prezidentského úřadu. Pak trvalo Putinovi dalších osm let, než zkorumpoval nebo demontoval téměř všechny demokratické instituce v zemi – nestrannou veřejnou správu, spravedlivé volby, nezávislé soudnictví, svobodná média a občanskou společnost, která by mohla spolupracovat s vládou, místo aby se jí obávala. Nespolupracující oligarchové byli uvězněni nebo odešli do exilu a média rychle pochopila, co se smí a nesmí říkat. Putin také konsolidoval ruskou ekonomiku, omezil tržní reformy a kladl důraz na vytvoření „zastánců národních zájmů“ v odvětví energetiky a bankovnictví.

Potenciální zlom nastal v roce 2008, kdy vypršel Putinův ústavní limit dvou čtyřletých funkčních období. Málokdo očekával, že elegantně odejde do důchodu, nebo že vůbec odejde, ale o tom, jak se udrží u moci, aniž by ztratil dekorum, se živě debatovalo. Putin přesměroval moc nejen na svou stranu a úřad, ale přímo na sebe osobně. Jeho odchod by znamenal něco jako vyrvání páteře z mafiánského státu KGB, který on a jeho spojenci osm let budovali. Mohl pozměnit ruskou ústavu a kandidovat znovu, ale v té době se ještě snažil zachovávat zdání demokratické legitimity. Pro ostatní lídry zemí G8 by bylo trapné vítat ho po nějakém primitivním uchopení moci a zůstat v přízni vedoucích představitelů Spojených států, Japonska a západní Evropy bylo pro Putina velmi užitečné z hlediska domácí politiky. Jak by ho mohl někdo nazvat nepřítelem demokracie, natož despotou, když se s ním tak srdečně stýkají lidé jako George W. Bush, Silvio Berlusconi a Nicolas Sarkozy?

Putinovo dilema dalo nám v ruském opozičním hnutí krátký záblesk naděje, že by volby v roce 2008 mohly být příležitostí změnit směřování země. Věděli jsme, že volby samotné budou od počátku do konce zmanipulované, ale doufali jsme, že odhalení této korupce by mohlo vést k tomu, že se na naši stranu přidají další lidé. Rusové si byli vědomi, že za Putina ztrácejí své svobody, a mohli by zareagovat na důrazné připomenutí této skutečnosti, jak ostatně později ukázaly masivní protesty v roce 2011.

Putinovo rozhodnutí bylo z taktického hlediska mistrovským kouskem. Místo aby si ponechal prezidentský úřad pro sebe, podpořil svého prvního místopředsedu vlády, mladého Dmitrije Medveděva, který byl obecně vnímán jako mnohem liberálnější a prozápadnější než jeho šéf. Volby byly dle předpokladů zmanipulované, přičemž Medveděv získal o malý zlomek méně hlasů než Putin v roce 2004. (V té době koloval vtip, že by bylo nepřijatelné a od Medveděva nevychované získat víc procent než Putin – nebo ho přerůst.) Medveděv okamžitě jmenoval Putina premiérem a oba muži si vyměnili kanceláře v ladném pas de deux na hrobě ruské demokracie. O čtyři roky později Medveděv řádně předal prezidentský úřad zpět svému pánovi a ústava byla změněna tak, aby Putin nyní mohl strávit v úřadě dvě šestiletá funkční období. Ve volbách 2012 byla vyvinuta ještě menší snaha zakrýt fakt, že Rusko se skutečně znovu stalo diktaturou.

Přesto se na této cestě vyskytly jisté překážky. 4. března, pouhé tři měsíce před prezidentskými volbami, poté, co byly parlamentní volby tak nestydatě zmanipulovány, že to mnoho lidí nestrávilo, spontánně vypukly největší politické protesty postsovětské éry. V průběhu příštích měsíců vyšly do ulic statisíce Rusů za skandování hesel jako „Putin musí jít!“ a „Rusko bez Putina!“.

Těchto demonstrací jsem se často účastnil spolu s dalšími opozičními vůdci, jako byli Alexej Navalnyj a Boris Němcov, ale byla to především překvapivá účast desetitisíců obvykle apolitických a apatických Moskvanů 10. prosince na Bolotném náměstí, která nám dala naději, že by se něco mohlo změnit. Od roku 2005 jsem byl v přední linii řady demonstrací, kde vůči nám byla pořádková policie v přesile nejméně deset ku jedné. 24. prosince na Sacharovově třídě se tento poměr konečně otočil. Kdo by nesnil o nové budoucnosti pod záplavou opozičních vlajek spojujících lidi proti korupci a Putinovi?

Table of Contents

Předmluva – Zlo má dnes hlavně ruskou tvář…

Úvod

Prolog