JOTA / 2022

The Russian Doll

Copyright © Marina Palmer, 2021

Translation © Tereza Kupková, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-094-7

ISBN mobi 978-80-7689-095-4

Pro Rowana a Jamese

1

„Slečno? Jste v pořádku, slečno? Nejste zraněná?“

Ruth ta slova slyšela, ale podivně zpovzdálí a s ozvěnou, jako když v bazénu ponoříte hlavu pod vodu. Podobné to bylo i se světly. Všechno kolem se zdálo zalité září, zároveň však neurčité a roztříštěné. Na rameni ucítila dotyk ruky, která s ní třásla, a hlas zněl stále naléhavěji.

„Slečno? Slyšíte mě? Jste zraněná?“

A pak ho uviděla: rozmazanou žlutou reflexní bundu, moderně nakrátko zastřižené hnědé vlasy, narůžovělou pleť, nepatrnou šmouhu od holicí pěny za uchem. Nevšímala si ho. Bylo jí špatně a hlava jí třeštila. Jako by se spojily nejhorší kocoviny jejího života dohromady a společně zahájily útok na její čelní mozkové laloky.

„Jak se jmenujete, zlato?“ chtěl vědět a naklonil se k ní tak blízko, až z jeho dechu ucítila závan kávy. „Můžete mi říct vaše jméno?“

„Ruth,“ odpověděla.

Zdálo se, že ho tím uklidnila.

„Výborně, Ruth. Dobře. A teď mi povězte, jste zraněná?“

Upíral na ni oči a čekal, co mu odpoví, současně však mumlal do přenosné vysílačky, kterou měl připevněnou na klopě: „Žena, něco přes dvacet. Při vědomí, komunikuje.“

„Ne, jsem v pořádku,“ řekla Ruth, ale zatím si tím nebyla jistá. Kousek od ní kdosi vykřikl a hlava reflexní bundy prudce vzhlédla.

„Zůstaňte tady. Nepokoušejte se hýbat. Hned se vrátím.“

Vstal a zamířil směrem k druhému hlasu mimo její rozmazané zorné pole. To je v pohodě, pomyslela si. Klidně si dej načas. Nemyslím, že bych právě teď někam odcházela.

Nejsem opilá. Ani nejsem v nemocnici. Přemýšlej, Ruth.

Jako by se snažila zahlédnout svůj odraz v miniaturním zrcadle; zachytíte jednotlivé kousky, roztříštěné, ale ostré a přesné, jenže dohromady vám celý obraz neposkládají. Ještě ne. Pěkně popořadě.

Seděla na černobílé dlaždicové podlaze, nohy napůl zkroucené pod sebou, a opírala se o fialovou, sametem čalouněnou lavici – ten typ, který je vypolstrovaný k prasknutí a po celé délce má knoflíky hluboko zapuštěné do plyše. Takže není doma v Brockley. Ne že by Brockley považovala za domov, ještě ne. Bydlí tam teprve tři měsíce: nováček v Londýně, který si na dojíždění do Green Parku stále ještě zvyká. Víkendy zatím trávila procházkami, snažila se poznat město z pěší perspektivy. Už byla několikrát na Spitalfields a z Piccadilly došla k Tottenham Court Road ve West Endu, navštívila Národní galerii, dvakrát Tate Modern a Britské muzeum a kolem svého bydliště v jihovýchodním Londýně prochodila Peckham i Dulwich. Zbytek rozlehlého, osamělého velkoměsta pro ni stále ještě zůstával neprobádaný. Bílá místa na mapě. Záblesk vzpomínky, žhavý výbuch následovaný zvukem tříštícího se skla, dopadajícího na zem jako drobné kapky deště.

Znovu zamrkala. Měla něco v očích a vlastní kůže jí připadala zhrublá. Tam, kde jí předtím blokoval výhled muž v reflexní bundě, teď spatřila překocenou židli, jednu z těch kavárenských se zvlněným opěradlem a proutěným sedátkem, a převrácený stůl s žilnatou mramorovou deskou. Pokusila se nadzvednout hlavu, jenže svět se s ní v tu ránu zakymácel a náhlý příval nevolnosti ji přinutil znovu semknout víčka.

Jednotlivé části jejího těla se dožadovaly pozornosti mozku a zahlcovaly ho. Od dlaždicové podlahy jí skrz džíny pronikal do morku kostí chlad. Pozvolný nástup bolesti v hlavě, šířící se ze středu lebky v podobě pulzujících tlakových vln, kovová pachuť v ústech, svíravý pocit v boku. A ostrá koncentrace bolesti v levé ruce, která jí spočívala v klíně. Otevřela oči, podívala se na ni a obrátila ji dlaní vzhůru. Měla ji upatlanou od krému, ale všimla si i úzké krvavé stopy, dlouhé rány připomínající říznutí nože táhnoucí se od ukazováku až k zápěstí. Zdála se hluboká a teprve se zalévala krví, takže k tomu muselo dojít jen před pár okamžiky – ať už „to“ bylo cokoli. Zatřepala konečky prstů a bolestivé bodnutí jí napovědělo, že stále fungují. Příval bolesti vystřelil do celé paže a splynul s tou, která tepala v lebce.

Hlavně se nepozvracet.

Potřebovala si něčím ovázat dlaň a jako zázrakem zjistila, že v pravé ruce drží nějaký šátek, bledě modrý a potištěný lebkami. Z jemného, kvalitního materiálu. Pevně si jím ovázala svůj šrám a zvedla si ruku na prsa. Zranění se musí zvednout do výšky. Poznávala ten šátek, ale její nebyl. V hlavě má teď dvě Ruth: jednu, která si věděla rady se zraněním i s hedvábným šátkem, a tuhle druhou hlupačku snažící se přijít na to, kde to proboha je. A k tomu potřebovala hlupačka trochu víc informací. Co vidí? Všude jen rozbité nádobí, rozházené po dlaždičkách mezi převrácenými židlemi, záblesky nožů a lžiček, třpyt roztříštěného křišťálu a jídlo.

Vtom se přehrada protrhla a vzpomínky se jí vrátily v záplavě neuspořádaných a zadrhávajících se snímků. Kavárna, to je ono. A luxusní: na Piccadilly ve West Endu. Vybavila si, jak sem vchází z chodníku přecpaného víkendovými davy a turisty, silnice napěchovaná černými taxíky a dvoupatrovými autobusy, ve vzduchu pach spálené nafty. Bylo sobotní odpoledne a Londýn vypadal pěkně, v plné své pohlednicové kráse. Ne shrbený a zacákaný deštěm. Jak kráčela ulicí a zírala do výloh obchodů, poprvé za celou dobu měla pocit, že by si tu přece jen dokázala vytvořit domov. Přežít ty první osamělé týdny, najít půdu pod nohama, útočiště, bezpečí.

Ale proč vešla Ruth právě sem? Do velkolepé kavárny v kontinentálním stylu s velikými skleněnými tabulemi v oknech, plné extravagantních, luxusních dortíků, krémových obludností v pastelových barvách vyvolávajících bolest zubů. Číšníci tu mají na sobě bělostné košile a černé zástěry. Čaj se podává ve stříbrných konvicích. To není místo pro Ruth. Její rozpočet spíš ocení lahev vody na lavičce v parku.

Ten šátek. Jistě. Ruth tu blonďatou ženu zahlédla skrz výlohu zlatnictví, naproti Ritzu. Blondýna měla s sebou dvě tmavovlasé dívky, všechny ukazovaly na prsteny a náramky na černých sametových polštářcích, smály se a blonďatá žena se skláněla tak, že měla tvář v úrovni dívek. Ruth se zastavila vedle nich, prohlížela si jejich odrazy ve skle a při tom kouzelném pohledu se jí v hrudi najednou zastavilo srdce. Ženě z kabelky vykukoval šátek, poškubával sebou v jarním vánku a závanu procházejícího davu. Ledabyle.

Ruth trochu změnila pozici vedle čalouněné lavice a přemítala, jestli dokáže vstát. Ne. Rozhodně, absolutně nedokáže. Takže nakonec přece jen udělá nejlépe, když na toho chlápka v reflexní bundě počká.

Žena s dívkami se přesunuly dál. Jiný obrázek. Šátek splývající v záhybech v její vlastní ruce. Málem si ho nechala, málem si ho zastrčila do kapsy kabátu, otočila se a odešla – tak úžasně jí jeho dotek v prstech připadal. Potom se však odvrátila od výlohy, aby ženu s děvčaty dohonila, právě včas, aby zahlédla, jak vcházejí sem. Přímo sem.

Vtom se jí z tlaku na boku rozlila nová vlna bolesti, náhle a zároveň pozvolna, a vtáhla ji zpět do přítomnosti. Když si Ruth přitiskla nezraněnou ruku pod žebra, musela zaklonit hlavu a potlačit bolestné zasténání. Přímo před ní teď stála mezi rozlitým jídlem a převrácenými židlemi nějaká žena – ne ta blondýna –, stejně přeplácaná jako kavárenské dortíky. Ruth k ní vzhlédla. Působila trochu nepřítomným dojmem, s levou rukou zvednutou, a pohledem přejížděla dav, jako kdyby pátrala po někom známém; na lokti se jí houpala kabelka Birkin.

Nekoupíte ji za méně než dvě stě tisíc, tuhle kabelku. To Ruth věděla, protože její šéfová měla přesně takovou. Kdykoli ji nosila, pokaždé měla ve tváři výraz falešné nenucenosti a zároveň ostražitosti dravce, jako někdo na večírku, komu je jasné, že svému partnerovi nesahá ani po kotníky a tajně se děsí, že mu jeho společenský status vyfoukne pod nosem někdo jiný, kdo si s ním lépe poradí. Někdo jako tahle žena. Té kabelka na paži skutečně slušela. Když se však pootočila, Ruth uviděla, že má pravou stranu těla na cáry. Látka její halenky byla ohořelá, kůži pod ní měla zčernalou a růžovou, pravou tvář umazanou od sazí a spodní část pravé paže byla pryč. Třásla se a pomalu klesala k zemi. Ruth se pokusila vyškrábat na nohy; její tenisky marně hledaly, kde by se na kluzkých dlaždicích zapřely, a tak se znovu svalila přímo na loket. Zatímco žena padala na zem, Ruth projela tělem čerstvá salva bolesti. Natáhla k ženě alespoň ovázanou dlaň, byla však příliš daleko.

Vtom přispěchala další postava v reflexní bundě, tentokrát žena, chvatně chytila padající postavu kolem pasu a podepřela ji na nezraněné straně těla. Potom ji napůl odvedla, napůl vynesla ven na ulici a cestou volala o pomoc.

„Stůl pro jednoho, slečno?“

To je ono, Ruth došla až k ceduli Prosím, vyčkejte na příchod číšníka, očima přejížděla interiér a pátrala po blondýně, stále ještě oslepená náhlým přechodem ze sluncem zalité ulice. Cosi v číšníkově tónu Ruth naznačovalo, že na jejich předražené dorty nemá sebemenší právo. Ať se jde vycpat. Koláček by si za tři stovky rozhodně nekoupila, ale mohla by. Měla práci i platební kartu. Vteřinu ho ignorovala a pak ji konečně zahlédla. Tu zázračně tajemnou blondýnu. Seděla na sametové lavici u jednoho ze stolků u stěny, zírala do svého telefonu a naproti ní se na židlích s vysokými opěradly usadily dvě tmavovlasé dívky s hlavami skloněnými nad jídelním lístkem.

„Nezdržím se, díky. Ta žena upustila svůj šátek,“ vysvětlila Ruth. „Jenom jí ho vrátím.“

„Můžu to vyřídit za vás, slečno.“ Napřáhl k ní ruku.

Zpražila ho pohledem. „Zvládnu to sama. Bez starosti, kámo. Nepřišla jsem vám ukrást žádnou konvičku se smetanou.“

Stáhl se, pokrčil rameny, ale přitom se malinko pousmál.

Stěny byly lemované zrcadly, takže se od nich všechno – světlo, tichý hovor i cinkání stříbra o čajové hrnky a porcelánové talířky – odráželo prostorem sem a tam. Žena se dvěma děvčaty zvedla hlavu. Byla překrásná, nejspíš už něco po čtyřicítce, měla však vysoké lícní kosti, lesklé rty a tmavé oči. Vlasy jako ze salonu, ale ne přehnané, na rozdíl od některých dalších žen v kavárně a dortíků, které jedly. Elegantně sebevědomá.

Zachytila Rutin pohled a tázavě pozvedla obočí. Svůj zlatý iPhone odložila obrazovkou dolů na stůl. Jedna z dívek s jídelním lístkem v ruce vyskočila, postavila se vedle ní a cosi jí na tvrdém papíru ukazovala. Žena položila dívce ruku kolem pasu, ale nevšímala si jí. Stále ještě čekala, až ji Ruth osloví.

Bolest se zhoršila. Kde je ta blondýnka teď? Promarnila Ruth svou šanci? Promnula si oči a okamžitě pod rukama znovu ucítila podivně zhrublý povrch kůže. A pak sladkou chuť na rtech. Panebože, cukr. Má v očích cukr – žádný div, že nic nevidí. Zamrkala. Otřela si je rukávem. Potom spatřila pod stolkem zářivě poblikávat ten zlatý iPhone, jenže s rozbitým displejem. A za ním, ve stínech za převrženými stoly, těžký kabát… Na jaro příliš teplý. Ale ne, je to něco jiného.

Ruth už přece napřahovala ruku třímající šátek, v hlavě zformovanou linii okamžiku, kdy ho žena upustila, ale vtom ji cosi přimělo se otočit. Venku zaskřípěly brzdy, křik, dveře se rozlétly a do kavárny nakráčeli tři muži.

Nevypadali na milovníky vybraných dezertů. Vojenské kalhoty, tmavé kapuce. Na jejich obličejích bylo něco špatně. Masky. Halloweenské masky. A tohle jsou poloautomaty? Jsou od policie? Proč by policajti nosili masky Donalda Trumpa? Ruth si vzpomněla, znovu zažila ten pocit pozvolné, zvědavé zmatenosti. Jeden z mužů zvedl hlaveň zbraně ke stropu a vystřelil do něj; znepokojené výkřiky se změnily v jekot. Pohlédli na sebe a zbylí dva odhodili malé černé koule připomínající plody mučenky: odjištěné ruční granáty. Vypadaly úplně stejně jako ty, které člověk vídá ve filmech.

Muži je vrhali spodem, jako kdyby nadhazovali tenisové míčky děcku, které poprvé drží v rukou raketu. Jeden zaletěl do zadní části místnosti, jeden – Ruth hleděla do maskované tváře – přímo k ní. Další křik, židle letící k zemi, lidé plazící se pryč, talíře a sklenice tříštící se o podlahu.

Ruth sklopila zrak a dívala se, jak se ošklivý vejcovitý předmět spirálovitě zastavil u nohou druhé z tmavovlasých dívek. Zírala na něj, ztuhlá strachem, a stejně tak Ruth… V ústech ucítila pachuť hořkosti, jak ji se zpožděním zalila vlna hrůzy. Ruth padla na kolena, popadla tu zatracenou věc a odmrštila ji stranou směrem k neobsazenému stolku na konci výdejního pultu. Bože, doufala, že je neobsazený. Prostě ji jen potřebovala dostat co nejdál od té dívky.

A potom exploze, zatímco byla stále ještě napůl přikrčená. Jako draci chrlící záři a horko. I v okamžiku, kdy ji tlaková vlna odhodila vzad, si ještě stihla rukou zakrýt oči. Ucítila, jak jí letící střep čistě projel dlaní, a vzápětí ji hradba vzduchu odhodila zpátky na zem mezi trosky. Všechno se najednou obrátilo vzhůru nohama; mozek jí vypověděl službu a pak ztratila vědomí.

Reflexní bunda byla zpět.

„Tak dobře, Ruth, kde vás to bolí? Můžete se pohnout? Já jsem John.“

Božínku, John si zapamatoval její jméno – a to se říká, že je Londýn nevlídný. Mluvení jí teď šlo o něco hůř. Legrační, že právě teď, když jí myšlenky začaly zapadat na správné místo.

Ruth znovu pohlédla na svůj bok a muž jí pomohl odloupnout prsty z bolestivě stlačené rány. Pěkný víkendový top byl nasáklý velkou černou skvrnou a i prsty měla rudě potřísněné. Z boku jí trčel blýskavý okraj kusu skla velikosti její ruky. Zvedl se jí žaludek.

Ráda tě poznávám, Johne.

Sevřela kolem střepu prsty.

„Ne, Ruth, nevytahujte ho…“

Pokusil se ji chytit za zápěstí. Pozdě. Prudce si ho vyškubla a nechala ho spadnout na dlaždičky vedle sebe. Vidění se jí znovu rozostřilo. Možná to přece jen nebyl ten nejlepší nápad. Návaly na zvracení byly zpět.

„Ježíši, ženská!“

John prudce nasál vzduch do plic. Zatímco se přehraboval ve své brašně, Ruth se odvrátila a zírala na rozbitý, vibrující telefon. A… a v jeho bleděmodrém svitu… Přemýšlení už jí zase dělalo problémy. John cosi vytáhl ze své kouzelné tašky a zuby roztrhl plastový obal. Škubla sebou, protože jí vyhrnul tričko a přitiskl jí na ránu nějaký obvaz. Připadal jí pevný a zároveň poddajný.

„Pojďme, dostaneme vás odsud pryč,“ řekl.

Ne.

„No tak, můžete vstát? Venku čekají sanitky.“

„Počkejte, Johne.“

„Ruth, musíme vás dostat do nemocnice.“

Někteří lidé prostě neposlouchají. Bouchla ho do ramene, zesláblá jako moucha. Znovu se jí vrátil hlas.

„Johne, počkejte sakra chvilku, člověče…“

Upjatě se zarazil, překvapený jejím zaklením, hlasem náhle prodchnutým teessideským huhňavým přízvukem i ranou pěstí, které se do vší té sametové a skleněné nádhery vůbec nehodily.

„Tam pod stolem, až u zdi!“

A on se tam konečně podíval, uvědomil si, co vidí, zalapal po dechu a natáhl ruku, aby se dotkl obnažené, nehybné nohy jedné ze dvou tmavovlasých dívek.

„Tiskněte si tu ránu,“ křikl na ni ještě, než se narovnal a začal si odsunovat stolek z cesty. Pokusím se, kámo, pomyslela si Ruth. Ale nic ti neslibuju. „Mikeu, Vero, tady vzadu je nějaké dítě!“

Dobrá práce, Johne. Hlasy se od ní opět vzdalovaly a mezi Ruth a svět kolem se snesl ledový klid, jako sněhová zástěna, stěna z cukru a smetany.

2

O tři měsíce později

Když se ozval zvonek u dveří, Ruth právě ukusovala toust a projížděla obrázky na Googlu. Toporně vstala a dovlekla se do přízemí. Nejspíš zásilka pro jednoho z jejích spolubydlících. Nebo jeden z těch otravných podomních prodavačů.

Ze svých zranění se docela dobře zotavila, vědomí se jí vrátilo v sanitce a potom se pořádně a nadobro probrala v soukromém pokoji u Svatého Tomáše. Pokoj byl očividně odměnou za to, že byla svědkem „teroristického útoku“. Sestřička ji informovala, kolik stehů bylo zapotřebí k sešití její dlaně – osmnáct –, i o dlouhé, avšak úspěšné operaci, během níž jí spravili střepinou roztrženou ledvinu. Potom chtěla vědět, jestli se Ruth cítí na rozhovor s lidmi od policie. Dorazili o hodinu později s poznámkovými bloky v rukou.

Zdravím. Ruth Millerová. Dvacet tři. Administrativní asistentka ve společnosti správy majetku Harrison a partneři v Mayfairu. Do Londýna přijela teprve nedávno. Málem ji zabili v cukrárně. Zvedla odjištěný granát a odhodila ho za pokladnu, čímž zachránila tři nebo čtyři životy včetně svého, takže uznání. Potom trochu binec. Neviděla ani neví nic, co by stálo za zmínku.

Ruth se snažila pomoct, jenže ti tři muži, kteří s křikem násilně vtrhli do kavárny, měli světlo za zády a na obličejích maskování. Detektivové s napjatými úsměvy zavřeli své zápisníky a poděkovali jí. Vyzvali ji, aby si nedělala starosti. Měli záznamy z kamer, poznávací značku vozu, drobné úlomky granátu posbírané z krému a skla, patrony. Protiteroristická jednotka je parta schopných lidí. Vyřeší ten případ. Jestli si je jistá, že už si nic dalšího nevybaví? Zarazila se. Potom zavrtěla hlavou. Vážně nic.

Později odpoledne se jí jedna policistka zeptala, jestli by nepromluvila s novináři. Budou se o ni zajímat, vysvětlovala s jasně modrýma očima orámovanýma hrudkami zaschlé řasenky. Ruth se zachovala jako skutečná hrdinka, když chňapla po granátu a zachránila ty děti. Ruth však zavrtěla hlavou a vysvětlila jí, proč s tiskem mluvit nemůže. Policistka to přijala soucitně a s pochopením. Jistě, dohlédnou, aby se její jméno v novinách neobjevilo, to je samozřejmé. To je to nejmenší, co pro ni mohou udělat, řekla, zatímco se snažila potlačit slzy, a stiskla Ruth rameno. O dva dny později už byla zpátky v Brockley, osm týdnů nebude muset do práce díky šeku hrazenému z fondu obětí, který pokrýval nájem a potraviny. Prý ať se uzdraví. A tak si četla. Pátrala. Jedla tousty.

Najít jméno té blondýny byla hračka. Zmiňovali ho přímo ve zprávách z prvního dne po útoku, mezi výzvami k akci a konspiračními teoriemi. Elena Šilkovová, ruská občanka a filantropka, druhá žena Jurije Šilkova, účetního a finančního poradce oligarchů. Oba bydlištěm v exkluzivní enklávě v Kensingtonu. Trocha dalšího pátrání a drobků na otlučeném laptopu, který si Ruth koupila v zastavárně v Bermondsey, a narazila na webovou stránku Eleniny charitativní nadace, uvádějící také e-mailovou adresu. Byly tam i Eleniny fotografie, většina ze sloupků z Evening Standard; série portrétů v plesových šatech, pózování na červeném koberci, objetí s modelkami, návrháři i herci na charitativních galavečerech a zahajovacích akcích. Elena měla pokaždé jiné šaty, ale totožný úsměv ve tváři. Rozhodně to byla ona. Bezpochyby.

Ruth jí napsala e-mail: Jmenuju se Ruth Millerová, byla jsem tehdy v té kavárně, chtěla jsem Vám vrátit šátek. Pořád ho ještě mám. Mohla bych se někdy zastavit a předat Vám ho? K poště nemám důvěru.

Může se člověk jen tak zastavit v domě v Kensingtonu? Porozumí vůbec Ruska tomu, co to znamená? Hned jak e-mail odeslala, jí to celé připadalo jako pořádný omyl. Ruth se kvůli tomu užírala, kousala si nehty. Určitě ji odpálkují, vyzvou ji, ať donese šátek vrátnému, nebo ať si ho prostě nechá. Možná se měla zmínit, že to ona si všimla její tmavovlasé dcery, kterou exploze odmrštila do tmavého kouta, jenže pak by vypadala, že chce nějakou odměnu. A Ruth žádnou odměnu nechtěla.

To bylo před týdnem.

Zvonek se rozdrnčel znovu, právě když Ruth dospěla ke konci schodiště a připravovala se na výměnu zdvořilostí s poslíčkem od Amazonu. Otevřela dveře. Nebyl to poslíček. Ani podomní prodejce. Stála za nimi žena, jejíž podoba stále ještě plnila všechna otevřená okna počítačového vyhledávače, která si Ruth prohlížela. Elena Šilkovová osobně, v těsných, stylově sepraných džínách s páskem od Gucciho, v bílé košili, s těžkými zlatými řetízky kolem krku a na rtech svůj typický úsměv. Nabídla jí své jméno i ruku – hladká kůže, pevný stisk.

Ruth na ni celé tři vteřiny jenom zírala.

Elena začala působit netrpělivě. „Ta bomba? Přišla jsem za tebou. Hodí se ti to?“

„Ano. Promiňte. Samozřejmě.“

Ustoupila o krok dozadu, aby mohla Elena vejít, a zavedla ji do obývacího pokoje.

„Čaj?“

Ruska přikývla. „Čaj bude fajn.“

Ruth zamířila do kuchyně, zapnula varnou konvici a hlavou jí přitom jako uschlé listí ve větru vířily rozhovory, které si předem nacvičovala. Všechny začínaly tím, že Ruth přijde za Elenou, ne že Elena vtrhne k ní domů v oblaku drahého parfému a značkových džínách. Otevřela skříňku. Proč si nikdy nekoupila nějaké slušné hrnky? Všechny měly na sobě nějaké logo nebo rádoby vtipný nápis vyzývající ke klidu a k pití ginu. Vzadu se krčily dva čistě modré z Ikey. Nijak zvlášť nóbl, ale aspoň nejsou tak infantilní. Zatímco se louhoval čaj, oprášila si z mikiny drobečky od chleba. Neuvědomila si, jak obnošené má rukávy. No nic. To nevadí.

Když se Ruth vrátila s oběma hrnky do obýváku, Elena si právě prohlížela police s knihami, sbírku thrillerů v ohmatané měkké vazbě. Obrátila se zpátky čelem do místnosti a nasadila svůj široký úsměv. Na tenhle pokoj byla až moc zářivá, moc atraktivní. Jako reflektor, osvětlující místo stadionu dům určený jen pro čtyřicetiwattové žárovky.

„Jak se mají vaše dcerky?“ zeptala se Ruth, postavila hrnky na konferenční stolek (otřel tu věc někdy někdo?) a posadila se na okraj pohovky.

„Všechno v pořádku.“ Elena zvedla z krbové římsy prázdnou vázu, prohlédla si ji zespodu a potom ji se znuděným odfrknutím znovu vrátila na místo. „Kateřina měla zlomenou ruku, i když podle mě spíš kvůli té tlusté servírce, která jí na ni stoupla, a Nataša musela podstoupit tři operace.“ Ukázala jí tři prsty. „Ale teď už je v pořádku. Obě se vrátily do internátní školy.“

Pronesla to tak přezíravě, že to působilo téměř komicky.

„A co vy, paní Šilkovová?“

Elena sebou plácla na pohovku, až z ní Ruth málem shodila, potom se přisunula těsně vedle ní, zadívala se na strop a prstem s pěstěným nehtem si ukázala do koutku oka.

„Říkej mi Eleno. Vidíš? Jen tohle! O palec vedle a nosila bych teď pásku přes oko, jako pirát. Můj plastický chirurg je umělec. Uf, každý jiný chlap by mě nechal odejít jako příšeru, ale on je prostě mistr. Velice drahý. Velice precizní. Ujistil se, že zůstanu dokonalá. Ach ano, a otřes mozku…“

Naznačila si výbuch vedle hlavy a pokrčila rameny. Ruth znovu zachytila závan jejího parfému: pižmo a citrusy.

Elena neposeděla; spěšně pozvedla svůj hrnek s čajem, napila se, vzápětí zkřivila obličej a hrnek odložila zpátky na stůl.

„Promiňte, vy jste nechtěla mléko?“ omlouvala se Ruth. „Nezlobte se, přidala jsem ho tam automaticky.“

„Čaj!“ Elena protočila oči. „Je to jako všechno ohledně Rusů a Angličanů. Myslíme si, že máme rádi stejné věci, jenže je máme rádi jinak. V Rusku si připravujeme čaj velice silný, velice tmavý a pak do něj přidáme trochu citrónu a cukru. Tyhle čajové pytlíky jsem si vážně nedokázala zamilovat…“

Elena to pronesla se značnou nechutí, až to Ruth rozesmálo. Elena se na ni zazubila.

„A to vaše ‚promiňte, promiňte‘! Včera jsem byla v obchodě, ženská přede mnou si chtěla koupit víno, chlápek za pultem jí ho chtěl prodat, tak proč se museli navzájem sedmkrát omlouvat? Já to počítala.“

Nezdálo se, že čeká nějakou odpověď. Místo toho se neustále s upřímnou zvědavostí rozhlížela po obývacím pokoji. Vybledlý obraz s květinami nad prázdným krbem, police s knihami, televize. Výzdoba už byla součástí domu. Když si tady Ruth bydlení pronajala, měla pocit, že vypadá moc hezky, ale teď všechno působilo poněkud fádně a omšele. Pokoušela si vybavit, jestli si dnes ráno projela vlasy kartáčem. Nejspíš ne.

Všichni její spolubydlící byli v práci. Bydlela s mladým právníkem, se střihačem videí, který se chtěl stát režisérem, a s ženou pracující v reklamce, která chodila třikrát týdně domů pod parou a neustále si stěžovala, že „někde nastydla“. A potom Ruth. Ruth sehnala místo ve správě majetku přes pracovní agenturu, takže jí do nemocnice od společnosti přišly květiny s dárkovým košem plným olejů do koupele a v práci ji vzápětí nahradila jiná dívka z agentury. Během rekonvalescence v nemocnici ji spolubydlící navštěvovali, chtěli vědět, jestli nemají zavolat někomu z příbuzných, s ustaranými výrazy se ptali pořád dokola, až jí začalo být trapné neustále opakovat, že opravdu nikoho nemá. Bývala mohla zavolat Cunninghamovým, své poslední a nejoblíbenější pěstounské rodině, ale neudělala to. Pat by mohla získat dojem, že za ní musí přijet nebo poslat Mikea, přestože oba měli z Londýna strach a zaníceně ho nenáviděli.

„Mám štěstí, že svoje dcerky pořád ještě mám. Díky tobě.“ Elena se natáhla a krátce poplácala Ruth po koleni. „Ještě že jsem upustila ten šátek.“

Potom vzala Ruth za ruku. Ruth pocítila napětí. Elena jí volnou dlaní sevřela rameno, jako by si ji přidržovala na místě. Nešlo o žádné násilné gesto, Ruth však přesto ztuhla jako pánem ovládané zvíře. Elena si prohlížela její jizvu na dlani.

„Zato tvůj chirurg očividně nestojí za nic.“

Ruth ruku odtáhla. „Prsty mi fungují a o to jde.“

Elena na ni vrhla skeptický pohled, ale Ruth to myslela vážně. No ano, popáleniny v obličeji nebo uříznutý nos by samozřejmě byly příšerné, ale drobná jizva na dlani jako tahle? Vážně jí na tom nesešlo. Měla horší šrámy, už když do té zatracené cukrárny vešla.

„Takže pořád můžeš psát na počítači. Dobře. A tohle?“

Elena ukázala Ruth na bok.

„V pořádku.“

Což byla také pravda. Měla ho už jen trochu ztuhlý.

„Máš ještě ten šátek?“ zeptala se Elena po chvíli.

„Ano, mám.“ Odešla pro něj do svého pokoje. Vzít ho do čistírny byl její hlavní úkol v týdnu po propuštění z nemocnice. Když si pro něj potom přišla, žena za pultem jí ho s posvátnou úctou vrátila zabalený v papírových ubrouscích. Ruth si ho vyhledala na internetu. Alexander McQueen, 9 000,–.

Předala jí ho. Elena se ani nenamáhala malý balíček rozbalit.

„Myslím, že se jim ty skvrny od krve podařilo odstranit,“ poznamenala Ruth.

„Dobře.“

„Eleno, já…“

„Pojď pro mě pracovat.“

„Cože?“

Elena se zahihňala a pohrozila Ruth prstem těsně před obličejem. Nehty měla pečlivě upravené, avšak krátké a bez jakéhokoliv laku.

„Neřekla jsi ,promiňte‘! Vypadá to, že nakonec nejsi tak typicky anglická!“

Ruth zamrkala. „Opravdu jste mi právě nabídla práci? Tomu nerozumím.“

Elena přikývla. „Je to jednoduché. Potřebuju tě. Řekli mi, že jsi sekretářka. Já jednu právě sháním. Skutečnou osobnost. Budeš žít v mém domě, s děvčaty, když přijedou domů, s mým manželem a nevlastním synem, Andrejem. Budeš dělat to, co bude zapotřebí, a já ti za to zaplatím pět tisíc liber měsíčně. Pořád ještě ti není úplně dobře? Nevypadáš tak. Vypadáš prostě jen jako někdo, kdo nemá co na práci.“

„Ve vašem domě?“

„Ano; s hospodyní a velitelem ochranky.“

„Žádná chůva?“

„Dívky posíláme na internát. Chůva jenom o prázdninách, čas od času.“

Vytáhla z kapsy telefon, zkontrolovala příchozí zprávy a nesouhlasně zasyčela, než ho vrátila zpátky. Znovu zlatý, přesně jako ten, který měla tenkrát v kavárně. Ruth poskočilo srdce a potom se zase pomalu zklidnilo.

Přejela si rukou po vlasech. Rozhodně nečesaných. Opravdu říkala pět tisíc? Měsíčně? To je kolik, šedesát za rok?

„Takže vy jste nepřišla kvůli mému mailu?“

Elena se opřela do pohovky, nohy si položila na konferenční stolek a ruce zastrčila do kapes.

„Kvůli mailu? Já e-maily nečtu. Proto potřebuji sekretářku. Tvoje jméno i adresu mi prozradil jeden milý policista.“

To mi tedy vážně pomohl. Ruth se zavrtěla a v duchu se napomenula, aby si všechno nebrala tak osobně. Co na tom záleží? Elena je teď u ní, povídají si a přesně to přece chtěla. Ta nabídka práce je určitě jen nějaká hloupost. Ruth by nemohla dělat nic, co by stálo za pět tisíc měsíčně. Je to snad charita? Vyjádření díků za ten granát? To tedy ne, možná že se dneska nečesala a na zdi jí visí levný pronajatý obrázek, ale není žádný zatracený případ pro charitu. „Ještě do příštího týdne mám volno, ale potom mi moje agentura najde místo jinde.“

Elena tiše zabrblala. „Nějakou bezduchou práci. Za míň peněz a deset procent si nechají pro sebe.“

Ruth si představila sama sebe, jak v bankomatu tiskne tlačítko „Zobrazit zůstatek“ bez toho, aniž by pocítila nával strachu. Jak si v supermarketu kupuje ty „nejlepší“ produkty, aniž by cestou k pokladně počítala, kolik ji to bude stát. Jak vejde do Jigsaw nebo k L.K. Bennetovi a nezamíří přímo k zadnímu regálu s výprodeji. Bože, takové pokušení, stejné jako když si chtěla v den útoku zastrčit Elenin šátek do kapsy a prostě odejít… ale ne. Setřásla tu myšlenku. K čertu s tím. Na to, aby přijala dobročinnost, pracovala příliš tvrdě, a s Elenou si chtěla promluvit, ne před ní smeknout a vzít si od ní hrst plnou peněz. Na ničem jiném nezáleží. Najde si novou práci; i v budoucnu si vystačí se zbožím ve slevě a s malou zastrčenou ložnicí v tomhle domě.

„A seženu ti taky nějaké oblečení, protože…“ Elena mávla rukou k Rutiným šatům. „Protože ho potřebuješ. Dám ti i telefon a iPad, a jestli tě propustím, dostaneš deset tisíc liber na odchodnou, ale nesmíš mě žalovat.“ Znovu pozvedla ukazováček a naklonila hlavu na stranu. „Někdy lidi vyhazuju. Štvou mě. To právníci mě přinutili, abych tuhle položku zahrnula do smlouvy. Deset tisíc, ale žádný soud.“

Kliď se pryč, Satane. Ruth, tohle není nic pro tebe. Nebuď hloupá. Je to jenom vrtoch bohaté paničky. I kdybys tu práce nakrásně chtěla, je to jenom iluze. Do zítřka zapomene, že ti ji nabízela. Znova budeš tam, kde jsi byla předtím.

„Copak na to neexistujou nějaké agentury? Co lidem jako vy seženou výkonné asistenty? A jak vůbec víte, že bych se na tu práci hodila?“

Elena si pohrávala s jedním ze zlatých řetízků, které měla kolem krku. Ruth si všimla, že mezi články jsou propletené drobné smaltované holubičky a červené bobulky. Krátký netrpělivý povzdech.

„Nejsou žádní ,lidé jako já‘. Jakmile mi o tobě ten milý policista pověděl, moji zaměstnanci si tě proklepli. Mluvili s lidmi z té finanční společnosti, kde jsi pracovala. Říkali, že jsi pečlivá. Důkladná. Nemáš žádného přítele. Ani rodinu, takže není důvod, abys v mém domě nemohla bydlet. A to vůbec nejlepší: zachránila jsi mi život. I mým děvčatům. Nepotřebuju žádnou agenturu, aby mi řekla, co chci. Agentury mi lezou na nervy.“

Takže to není vrtoch. Ruth potřebovala minutku na to, aby jí mozek dokázal tu informaci rozklíčovat, začít celý tenhle podivný rozhovor ještě jednou.

„Budu si to muset promyslet. A musím se vás ještě na něco zeptat.“

„Na cokoli.“ Elena vstala a oprášila si přední stranu džínů. „Nejdřív se ale obleč a pojeď se mnou ke mně. Prohlédneš si svůj pokoj. Zeptáš se mě až tam.“ Pohlédla na hodinky. „Musím se totiž vrátit domů.“

Ruth zírala do chladnoucího čaje. Mohla by se na ten dům zajít podívat. Proč by ne? Naskytne se jí tak příležitost, jak dát jejich rozhovoru nový směr. A navíc byla… zvědavá. Toužila nahlédnout za ty bohaté stěny, alespoň na chvilku. Jak často při dlouhých a osamělých zimních procházkách Londýnem uvažovala nad tím, jak si žije jeho druhá polovina? Nebo ono zbylé jedno procento, ti, kteří jídávají ty šíleně přezdobené dortíky. Nosí takové kabelky a nedbale do nich zastrkují luxusní šátky. A teď dostala pozvání, aby se šla podívat. Může se zeptat až tam, v jejím domě. Elena musí jít, a tak musí jít s ní. Jednoduché jak facka. I tak svou odpověď dostane.

„Tak dobře. Za minutku jsem zpátky.“ Pomalu se zvedla na nohy a Elena mezi tím zatleskala.

„Bože, vy tedy víte, jak dosáhnout svého, co?“

„Ano, je to velice snadné. Stačí mít peníze. A teď si pospěš.“

3

Elena vyšla ven, Ruth ji následovala a odsunula přitom z příjezdové cesty před domem popelnici na recyklovaný odpad. Napůl očekávala, že u chodníku zastaví jedna z těch nízkých černých limuzín, které člověk vídá dokola objíždět Selfridges, ale mýlila se. Elena řídila sama. Stiskla tlačítko dálkového ovládání a vzápětí ji zablikáním přivítala světla tmavě červeného Porsche, zaparkovaného na dvojitých žlutých pruzích přímo před domem. A navíc řídila moc dobře, zpívala si spolu s Queeny a svůj vůz ovládala s jistotou a ledabylou grácií. Až když přejely most a začaly se proplétat městem, všimla si Ruth šedého sedanu, který jel za nimi. Elena zaznamenala její pohledy do zpětného zrcátka.

„Ochranka,“ vysvětlila a krátce si povzdychla. „Občas jim schválně s oblibou zmizím v ulicích, aby to nezačala být nuda. Ale dnes se budu chovat slušně.“

„Čím se živíte, Eleno?“ zeptala se Ruth.

Věnovala jí postranní úsměv. „Ty nechceš vědět, co dělá můj manžel? Většina lidí se při pohledu na mě ptá: ,A čím se živí váš manžel?‘“

Dobrá poznámka. Ruth neodpověděla hned. Bývala by se zeptala na totéž, ale způsob, jakým Elena řídila, ji přiměl, aby si to dobře rozmyslela.

„Odpovím ti na obojí,“ rozhodla se Elena, přibrzdila na červené a protáhla si prsty položené na volantu potaženém kůží. „Můj manžel je podnikatel. Něco jako účetní. Já se starám o to, aby se věci daly do pohybu. O smlouvy. Uvedení do praxe. Pomáhám. Jsem taková poradkyně managementu. On je Arthur Andersen, já McKinsey.“

„A tahle práce, kterou mi nabízíte?“

„Schůzky, večírky, lístky, pochůzky, charita! E-maily. Komu dát peníze, koho nebrat v potaz. Nudné blbosti, kterými se sama nechci zabývat. Kdybys za mě dokázala cvičit pilates, tak i to.“

A za tohle se lidem platí pět tisíc měsíčně? Je pravda, že v Londýně se s penězi zachází jinak, spousta čísel nedávala člověku jako ona skoro žádný smysl. Tohle už se při práci ve správě majetku stihla naučit. Naučila se i neušklíbat se tomu, co ostatní dívky považovaly za „mimořádně výhodnou nabídku“. Nezalknout se čajem při pročítání faktur za balenou vodu a ovocné koše.

Na Bayswater Road spustila Elena levý blinkr a odbočila do soukromé ulice. Přímo na silnici tu stála opravdová strážní budka. Jakmile Elena vjela dovnitř, zahrazovací sloupky se zasunuly do asfaltového povrchu. Ruth si všimla dvou policistů s poloautomatickými puškami položenými přes prsa.

„V téhle ulici sídlí izraelská ambasáda,“ vysvětlila Elena. „I jiné. Rumunská, myslím. A ve vedlejším vchodu William a Kate. Ohromně bezpečné.“

Ruth se díky zbraním bezpečněji rozhodně necítila. Vyhlédla z okénka. Ulici lemoval nejméně tucet štukovaných rezidencí, každá z nich na vlastním odděleném pozemku. Vysoká okna, arkádové vchody s klasickými sloupy. Platany. Říše pohádek. Království peněz. Elena zastavila, a když Ruth vystupovala z vozu, měla pocit, že i sluneční svit je tu vydatnější než v jihovýchodním Londýně. A všude panovalo ticho. Slyšela zpěv ptáků.

Elena zabouchla dveře a klíčky od auta si hodila do kabelky. Chanel. Klíčenka měla řetízek od Tiffanyho. Chodník, nízká zídka s železným zábradlím bez jakékoli branky, štěrková příjezdová cesta lemovaná obrovskými květináči a v nich rostoucí úhledně zastřižené keře. Od chodníku k hlavním schodům vedla cihlami vydlážděná cestička. Po stranách domu další dveře spojující stavbu s obvodovými zdmi, které vymezovaly okraje pozemku. K verandě vedl tucet nízkých kamenných schůdků. Ve stínu sloupů nahoře stál muž v černém obleku. Když se přiblížily, nepozdravil je ani jim neotevřel dveře. Měl sluneční brýle a v uchu zasunutou vysílačku.

„Jak se vede?“ oslovila ho Ruth a Elena si pobaveně odfrkla.

„Dobré odpoledne, slečno,“ řekl. Ani na jednu z nich se nepodíval.

Elena se opřela do dveří a otevřela je. Ruth pocítila vlnu nepatřičnosti a vzápětí si uvědomila: když máte na rohu ulice ozbrojenou hlídku a chlápka na schodech před domem, nemusíte v kabelce pátrat po klíčích. Vy své dveře přece nezamykáte. No jasně.

Podlahu ve vstupní hale tvořily černé a bílé mramorové dlaždice. Do háje. Ruth zaváhala. Než vešla dovnitř, musela se zhluboka nadechnout. Nedokázala se na tyhle dlaždice podívat, aniž by jí znovu před očima nevytanuly detaily výbuchu, nebo hůř, granát kutálející se přímo k nohám černovlasé holčičky. V ruce stále zřetelně cítila jeho tíhu. Hlavu vzhůru, Ruth. Zářivě bílé stěny s černým obložením narušovala jen plátna s moderním uměním. Díky návštěvám v Tate Modern Ruth poznala Hirsta a Basquiata. Prostor byl obrovský a všechno kolem zářilo čistotou jako právě vyhřebelcovaní jednorožci. Ruth měla pocit, že takhle čisté místo ještě nikdy v životě neviděla.

„Budu se muset starat o dům?“

Elena zavrtěla hlavou a odložila si kabelku na stolek v hale.

„Ne. Viděla jsem, jak to u tebe vypadá. A navíc mám Mášu, svou kuchařku a hospodyni, která má na starosti zaměstnance. Ty ale nebudeš pracovat pro ni. Pouze pro mě.“

Potom se náhle zarazila. Ruth, která si mohla vykroutit krk, aby si prohlédla schodiště stoupající vysoko k slunečnímu světlu nahoře, do ní málem vrazila.

„Nebudeš se nudit, Ruth. Copak by sis nechtěla vybudovat kariéru podnikatelky?“

Cože? Tam, kde vyrostla, se lidi považovali za šťastlivce už tehdy, když vůbec nějakou práci sehnali; nikdo nesnil o kariéře. Kariéra je pro bohaté a lidi z jihu.

„Možná. Chtěla bych pomáhat lidem.“

Elena obrátila oči v sloup a potom otevřela další dveře. Ruth přimhouřila oči před ostrým slunečním svitem. Úzká místnost s obrovskými okny vedoucími na terasu. Uvnitř rozeseté pohovky a nízké stolky.

„Zahradní salon. Dole máme rodinnou kuchyni.“

Za zády měly schodiště. Elena po něm seběhla a Ruth ji následovala. Snížené přízemí. Schody je dovedly do velké kuchyně se zadní stěnou připomínající starodávnou oranžerii a uprostřed s dvojitými dveřmi otevírajícími se do zahrady. Terasa s chodníčkem, za ní další spousty štěrku, trávníky a vzadu táhnoucí se živé ploty. Místnost měla tvar připomínající písmeno T, s dubovým stolem napříč, který musel mít aspoň dvanáct stop. Podél skleněné stěny sada bledě zelených křesílek.

„Kouzelné. Jenže do Londýna nikdo nejezdí proto, aby pomáhal lidem. Přichází sem, aby pomohl sám sobě. Tak či tak. Chceš být nápomocná? Zbohatni. Mohla bych tě naučit spoustu věcí,“ pronesla Elena přes rameno. „Jak s lidmi jednat.“

Ukázala na dveře napravo od vlastní kuchyně. „Tvoje kancelář. Hned vedle velitele ochranky. Naproti má pracovnu hospodyně. Pojď tudy.“

Za místností určené hospodyni se otvírala chodba vedoucí do haly podobné recepci moderního hostelu. Další kuchyňská linka a pohovky. Dva kulaté stolky s jídelními židlemi z Ikey.

„Máša a velitel ochranky tu taky bydlí,“ upřesnila Elena. „Tenhle prostor je vyhrazený vám všem. A dopoledne navíc i pro docházející zaměstnance, když mají přestávku.“ Mávla směrem ke dveřím v protějším rohu. „Do suterénu. Tam je sklad. My s Jurijem máme opravdový suterén, s tělocvičnou, kinem a garáží, tam ale vede jiné schodiště. Z druhé strany kuchyně.“

Kráčela dál, minula první i druhé dveře napravo a otevřela až ty třetí.

„Tohle je tvůj pokoj.“

Ustoupila stranou, aby mohla Ruth vejít jako první. Pokoj byl prostý. Dvoulůžková postel, prádelník se zásuvkami a skříň, pohovka a před televizí pár jednoduchých židlí. Prázdná knihovna, nad obrazovkou zářivě barevný plakát. Místnost byla dvakrát větší než Rutin pokoj v Brockley. Pohled na ni v ní vyvolal hladovou touhu. Skoro vlčí.

„Tohle všechno za odepisování na e-maily?“

„Za to, že uděláš, co chci, a nebudeš mě otravovat zbytečnými dotazy.“

„A podle čeho soudíte, že nebudu mít otravné dotazy?“

Elena vešla dovnitř, posadila se na postel a dlaně si zasunula pod stehna.

„Cítím to. Viděla jsem to. Zachránila jsi mou holčičku. Tví zaměstnavatelé říkali, že jsi svědomitá. Chytrá. Po tom útoku v kavárně jsme s Jurijem najali spoustu nových lidí. Dívka, která odhodila ten granát, pomyslela jsem si, – to je ta, kterou chci. Tak jsem si pro tebe došla.“

Elena znovu vstala, přešla k oknu a vyhlédla ven.

„Celé týdny po tom, co se to stalo, jsem nedokázala vyjít z domu. Teď začínám opět pracovat. Takže k sobě potřebuju někoho nového.“

Ruth neodpověděla. Musí okamžitě něco říct, než to celé zajde příliš daleko.

„Pojďme nahoru do knihovny.“ Elena zamířila k východu. „Mám tam pro tebe smlouvu.“

Prokrista, ta tedy neztrácí čas. Elena si to celé pěkně naplánovala. Ruth váhavě přešlapovala na prahu. Odmítne ji. Celá tahle věc je šílená, až moc rychlá. Nebuď impulzivní, Ruth. Promysli si to. Jestliže něco vypadá moc dobře, než aby to byla pravda, nejspíš to tak vážně není. Přesto se ještě jednou rozhlédla po místnosti. Ta okna. Kvůli nim se nejspíš jedná o snížené přízemí. Ale světla sem vpouštějí dost. Navíc na sobě mají mříže. Velice bezpečné. A to provedení. Matrace určitě nebude proleželá a flekatá, povlečení nepochází z dobročinného obchodu a nestačilo vyblednout milionem vyprání. Kdepak.

Zpátky nahoru, přes zahradní salon. Elena pokračovala svižnou chůzí dál, v hale zahnula do přijímacího salonu shlížejícího na přední část domu a vzadu se opřela do dveří, které vedly do knihovny. Jako kdyby člověk přešel mezi dvěma natáčecími studii. Moderní palác nahradil venkovsky zařízený dům jako z Harryho Pottera. Dvakrát tak vysoký pokoj lemovaný knihami, police sem tam narušovaly olejomalby, na nichž byly zachycené bledé ženy ve splývavých šatech, a nábytek vyrobený z tmavého dřeva a kůže.

„Tady pracuju já,“ řekla Elena a se zdviženýma rukama se zatočila. „Tady, nebo u sebe v ložnici.“

Knihovna byla tak rozlehlá, že si Ruth velkolepého klavíru všimla až po chvíli rozhlížení. Jeho víko zakrývaly fotografie s rodinnými portréty – některé černobílé, mnoho dalších v barvách, studiové snímky i momentky v nesourodých stříbrných rámečcích. Ruth se pomalu vydala k nim. Rodinné fotky ji vždycky přitahovaly.

A pak je uviděla, přímo uprostřed: dvě tmavovlasé dívky, Kateřinu a Natašu, s nějakou další ženou. Ta se nedívala do objektivu, zrzavé vlasy jí zakrývaly většinu obličeje a temeno hlavy se jí do záběru nevešlo vůbec. Zdálo se, že byly na lodi nebo na pláži; vzduch za nimi měl dokonale modrou barvu oblohy plynule přecházející ve vodní hladinu. Dívky se zeširoka usmívaly. Ruth natáhla ruku, aby se obrázku dotkla, jenže potom si uvědomila, že jí Elena stojí po boku. Najednou si připadala trapně, vyvedená z míry.

„Dívky vypadají šťastně.“

„Na fotkách vypadá každý šťastně.“

„Kdo to s nimi je?“

„Tsss, jenom prázdninová chůva. Smlouva je na stole.“ Elena ukázala na úhledný štos papírů na nízkém konferenčním stolku, který stál mezi dvěma koženými sedačkami před krbem. „Běž si ji přečíst.“

„Musím vám něco říct, Eleno.“

Než však stačila pokračovat, uslyšela cvaknutí dveří. Otočila se a spatřila, jak se z druhých dveří do knihovny vynořil nějaký muž: stále ještě mladý, s tmavými vlasy a v obleku.

Ruth si všimla, že má stejně jako člověk u vchodu v uchu vysílačku, na rozdíl od něj však neměl sluneční brýle. Na Elenina manžela byl zcela jistě příliš mladý. A navíc nepůsobil jako účetní. Když je míjel, pokýval na ně a pokračoval dál do jídelny.

„Michaeli, seznamte se s mou novou osobní asistentkou!“ vyzvala ho Elena. Zastavil a obrátil se zpátky k nim. „Bydlí tu s námi. Ruth, tohle je Michael Fitzsimmons. Náš velitel ochranky.“

Michael Fitzsimmons se na Ruth podíval, tedy jen napůl, a potom se zamračil na Elenu.

„Eleno, nemůžete jen tak najímat lidi z ulice. Nejdřív ji musíme prověřit.“

„Už se stalo,“ odpověděla mu Elena zpěvavě.

„Kdo ji prověřil?“

„Michaeli, umím přece zvednout telefon. Nebudu vám říkat o každém čísle, které vytočím. Je v pořádku. Má dobré reference.“

Ruth měla dojem, že si Elena ohromně užívá, když může Michaela Fitzsimmonse dráždit.

„Jak vás můžu chránit, Eleno, když děláte takovéhle věci?“

Elena si založila ruce v bok. „Od chvíle, co jsme vás najali, po mně nikdo granát nehodil, Michaeli. Vedete si dobře. Velice dobře.“

Natáhla ruce před sebe, aby mu ironicky zatleskala.

„Existují přece agentury.“

Jako kdyby byla rostlinou v květináči nebo tak něco. Nábytek. V Ruth se začala vařit krev. Sedla si na pohovku a přitáhla si smlouvu blíž k sobě.

„Ale, Michaeli, agentury lezou Eleně příšerně na nervy,“ poznamenala, než se dala do čtení. Nepotřebovala vzhlédnout, aby jí bylo jasné, že zaujala jejich pozornost. Elena nadšeně vykřikla.

„Vidíte! Ano! Lezou mi příšerně, příšerně na nervy. Moje vynikající přítelkyně Ruth má pravdu.“

„Odkud jste?“ zeptal se Michael. Ruth zatnula zuby. Když se rozčílila, začala nevědomky protahovat samohlásky.

„Z Middlesbrough.“

Prohlížela si ho přes okraj smlouvy. Hranatá čelist, vysoký, hladce oholený. I on působil atraktivně, i když ne tak jako Elena, spíš jako dobře živený pes. Třeba labrador. Nebo jako na pastvině se pasoucí skot.

„Jak jste se sem dostala?“ chtěl vědět. Povýšený hajzl.

„Autobusem. Z Brockley mě pak přivezla Elena ve svém Porsche.“

Vrátila se k návrhu smlouvy. Čtyřicet hodin týdně, ale očekává se od ní, že bude k dispozici i přesčas, když bude potřeba. V týdnu jeden volný den, flexibilní a po předchozí domluvě. Dohoda o mlčenlivosti. Všimla si i zmínky o vyplacení odstupného ve výši deseti tisíc. Celou dobu však na sobě cítila jeho intenzivní pohled.

„Výborně. Kdybyste mi teď předala váš řidičský průkaz, rád bych si vás prověřil sám.“

Ruth zvedla oči od drobného písma. Vážně tu stál s napřaženou dlaní, jako kdyby čekal, že si sáhne do zadní kapsy a vyndá z ní peněženku. Ano, pane. Ne, pane.

„Ještě jsem na tu práci nekývla.“ Zíral na ni, teď o poznání delším a hodnotícím pohledem. „A navíc neřídím.“

Elena se svezla na pohovku vedle Ruth, paži si položila na opěradlo, nohy natáhla před sebe a překřížené v kotnících si je opřela o konferenční stolek. Přitom se pronikavě, chraplavě zasmála.

„Pa, pa, Michaeli! Běžte zase něco zabezpečit!“

Naštvaný výraz a nataženou paži nahradilo pobavené pokrčení ramen a zavrtění hlavou.

„Jak si přejete, Eleno.“

Podařilo se mu zachovat si okouzlující dojem. Dívaly se, jak odchází. Jakmile za ním zapadly dveře vedoucí z knihovny na chodbu, nastal krátký okamžik ticha, protože obě zůstaly zírat do míst, kde právě zmizel. Byl jako číšník v kavárně, který za sebou zanechal dojem říkající „oba dobře víme, že sem nepatříte, tak to nebudeme rozmazávat“. Jenže jemu nepřísluší, aby jí říkal, kam patří.

Elena znovu švihem sundala nohy ze stolku, plynule se předklonila a cvaknutím otevřela nízkou dřevěnou krabičku ležící vedle pracovní smlouvy. Ruth si nejdřív myslela, že obsahuje doutníky, ale ne. Místo nich pár plnicích per Montblanc.

„Ale tu práci vezmeš?“ zajímala se Elena. „Potřebuju tě.“ Ruth upřeně hleděla na psací pera. „Chci někoho s…“ odmlčela se. „Někoho se silnou páteří. Zdvořilého, ale bez neustálého ,promiňte, promiňte, promiňte‘. Ty silnou páteř máš.“

Možná se na tuhle práci hodí víc, než si myslela. A proč ne? Tahle žena říká, že ji potřebuje, a očividně je taky jediná. S tím je konec. Ruth zvažovala nabídnuté peníze, svůj pokoj. Veliká zlatá jablka připravená spadnout jí do klína.

„Jestli mi koupíte oblečení, budu si ho moct nechat?“

Elena přikývla, jako by její otázku považovala za dostatečně rozumnou, potom zvedla smlouvu a zalistovala v ní. Ukázala na jeden z odstavců.

„Jen jestli tu zůstaneš alespoň tři měsíce od data zakoupení. Musíme si schovat účtenky.“

Ruth se na okamžik zahleděla na změť fotografií na klavíru, na svěží třpyt středomořské oblohy, a pocítila pod žebry záchvěv touhy. Nový život. Zbrusu nový začátek.

„Tak dobře. Dostala jste mě.“

Elena se zaradovala, zatleskala a potom se k Ruth natáhla s plnicím perem v ruce.

4

Následujícího dne poslala Elena Ruth zprávu, v níž jí sdělovala, že pro ni ve středu ráno pošle vůz. Pouhé tři dny od prvního setkání do nastěhování. Když Ruth v určeném čase dotáhla svůj kufr na chodník před domem, zjistila, že tam na ni čeká Michael, opírající se o blyštící se Prius.

„Zdravím,“ řekl, aniž by se usmál, a bez viditelné námahy naložil do kufru auta veškerý její pozemský majetek.

Pokývla hlavou, vklouzla na přední sedadlo a s dalším rozhovorem počkala, dokud sám nenastoupil na sedadlo řidiče. Nastartoval pomocí palce přitisknutého k volantu a vůz se s tichým vrněním probudil k životu.

„Vyzvednutá samotným velitelem ochranky? Jaká čest.“

„Elenin nápad,“ odvětil, zatímco odbočil z ulice na jednu z hlavních silnic vinoucích se k New Cross. „Měla dojem, že nám tak poskytne příležitost trochu se seznámit.“

„Víte určitě, že vás za něco netrestá?“

Rozesmál se, krátce a štěkavě.

Auto vonělo novotou. Možná že takhle bude ode dneška vonět celý svět: barvou a luxusními čisticími prostředky. Pomyslela na své zoufalé věci v zavazadle. Nějaké oblečení, pár knih, hrst suvenýrů. Ve snaze pohodlněji se uvelebit si začala pohrávat s bezpečnostním pásem.

„Rozloučila jste se se svými spolubydlícími?“ zeptal se.

„Ano. Zas tak dobře se neznáme. Jakmile zjistili, že nájem do konce měsíce zaplatím, popřáli mi jen hodně štěstí. S obsazením pokoje nebudou mít problém.“

Cítila na sobě jeho pohled, zvědavý a zkoumavý. Připadala si poněkud nepříjemně.

„Takže jste si mě proklepnul? Vyzkouším si vás. Jakou mám krevní skupinu?“

Už zase sledoval silnici před sebou.

„Nula negativní. Dost nezáživné.“

„Sorry, chlape.“

Řídil klidně. Žádná agrese, žádný náznak frustrace z autobusů, zpomaloval a nechával projít vrávorající studenty s kocovinou přes New Cross Road, aby bezpečně dorazili do Goldsmiths.

„Zbytek už byl ovšem zajímavější. Ruth Millerová, narozená 27. ledna 1996. Otec neznámý, matka se potýkala se závislostí na alkoholu. Sedm pěstounských domovů, čtyři dětské domovy. Prošla u pěti závěrečných zkoušek, potom nadvakrát maturita. Dvouletý kurz Obchodu a administrativy na Middlesbrough College. Koníčky zahrnují čtení a kino. Zaměstnaná v restauraci a na pozici zadávání dat. Dostala jste místo v tamní advokátní kanceláři a pak jste se před šesti měsíci přestěhovala za prací přes agenturu do Londýna. Lákala vás záře velkoměsta, co?“