Trois

© Editions Albin Michel — Paris 2021

Translation © Jitka Řihánková, 2022

© Nakladatelství JOTA s.r.o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-019-0
ISBN mobi 978-80-7689-020-6

Nicolu Sirkisovi a Yannicku Perrinovi

Na památku Pascale Romiszviliové

1

4. prosince 2017

Dnes ráno se na mě Nina podívala, aniž by mě viděla. Než zmizela v útulku, její pohled po mně sjel jako těsně předtím kapky deště po mé pláštěnce.

Lilo jako z konve.

Všimla jsem si její bledosti a černých vlasů pod kapucí pláštěnky. Na nohou měla příliš velké holínky a v ruce držela dlouhou zahradní hadici. Když jsem ji spatřila, jako bych v břiše ucítila elektrický výboj, bylo to nejmíň pět tisíc voltů.

Položila jsem třicet kilo granulí. Dělám to tak každý měsíc, ale nikdy do útulku nevstoupím. Slyším psy, ale nevidím je. Jen když s nimi člověk, který je venčí, projde kolem mě.

Vyrovnané pytle před vchodovými dveřmi. Jeden zaměstnanec, pokaždé stejný, špatně oholený chlapík, mi pomáhá odnést mou cenu útěchy pod nápisy OPUŠTĚNÍ ZABÍJÍ a PROSÍME, ABYSTE ZA SEBOU ZAVÍRALI DVEŘE.

Každý rok na Vánoce a těsně před letními prázdninami, ale nikdy ne ve stejný den, vhodím do schránky útulku peníze v hotovosti. Anonymní peníze v obálce černým fixem nadepsané NINA BEAUOVÁ. Nechci, aby věděla, že ty peníze jsou ode mě. Nedělám to pro zvířata, dělám to pro ni. Dobře vím, že všechno půjde na žrádlo a na veterinární péči, ale chci, aby to šlo přes ni a nezanechalo po sobě stopy. Jen aby věděla, že venku nejsou jen lidé, kteří vyhazují koťata do popelnic.

Před jednatřiceti lety se na mě dívala, aniž by mě viděla, jako dnes ráno. Vycházela z pánských záchodů, bylo jí deset let. Na dámských záchodech byla tlačenice a Nina nerada čekala.

Její pohled po mně sjel a ona se vrhla do Étiennovy náruče.

Byli jsme v kavárně Progrès, která patřila rodičům Laurence Villardové. Bylo nedělní odpoledne. Podnik byl zavřený, mříže stažené. Zavřeli ho kvůli narozeninám své dcery. Vzpomínám si na obrácené židle na stolech, s nohami trčícími do vzduchu. Na improvizovaný parket mezi pinballem a barem. Na vybalené dárky vedle chipsů a čokoládových sušenek, na žlutá brčka v papírových kelímcích s džusem a limonádou.

Byla tam celá pátá třída. Nikoho jsem neznala. Zrovna jsem se přistěhovala do La Comelle, dělnického městečka ve střední Francii s asi dvanácti tisíci obyvateli.

Nina Beauová, Étienne Bealieu, Adrien Bobin.

Pozorovala jsem jejich trojitý odraz v zrcadlech zapuštěných podél baru.

Měli nemoderní, zastaralá jména. Většina z nás se jmenovala Aurélien, Nadège nebo Mickaël.

Nina, Étienne a Adrien právě vstoupili do nerozlučného dětství. Ten den a všechny další dny mě neviděli.

Nina s Étiennem tančili celé odpoledne na Take on Me od skupiny a-ha. Malá deska se čtyřiceti pěti otáčkami. Dvacetiminutový úryvek. Děcka ze třídy ji pouštěla na gramofonu, jako by neměla jiné písničky.

Nina s Étiennem tančili jako velcí. Jako kdyby to dělali celý život. Říkala jsem si to, když jsem je pozorovala.

Pod stroboskopem vypadali jako dva mořští ptáci, jejichž křídla jsou ve tmě větrných večerů roztažena. Jejichž křídla a půvab ozařuje jen jediný vzdálený maják.

Adrien seděl na zemi kousek od nich a zády se opíral o zeď. Když začala Cyndi Lauper zpívat True Colors, vyskočil a vyzval Ninu, aby si zatančili slowfox.

Étienne o mě zavadil. Nikdy nezapomenu na vůni jeho vetiverového parfému a cukru.

*

Žiju sama nahoře v La Comelle, i když to vlastně není až tak vysoko, krajina je jen trochu zvlněná. Odešla jsem, ale pak jsem se vrátila, protože tady znám místní řeči, sousedy, prosluněné dny, dvě hlavní ulice a aleje vedoucí k supermarketu, kde jednou týdně nakupuju. Cena za metr čtvereční je už deset let směšná, pokud si člověk zrovna nekupuje pozemky. Tak jsem si za pusu koupila malý domek, který jsem zrenovovala. Čtyři místnosti a zahrada s lípou, která v létě stíní a v zimě si z ní vařím čaj.

Odsud lidé odcházejí. Kromě Niny.

Étienne a Adrien odjeli, vrátili se na Vánoce, pak zase odjeli.

Pracuju doma, někdy dělám korektury nebo překládám rukopisy pro nakladatelství. A abych si zachovala společenské pouto s místním životem, v srpnu a v prosinci zastupuju novináře v místních novinách. V létě píšu o úmrtních oznámeních, výročích sňatku a karetních soutěžích. V zimě je to podobné. S dětskými představeními a vánočními trhy navíc.

Překlady a korektury jsou zbytky mého předchozího života.

Vzpomínky, současnost a naše předchozí životy mění vůni. Když změníme život, změní se i vůně.

Dětství voní asfaltem, dušemi na kolo a cukrovou vatou, desinfekcí ve třídách, hořícími krby, které vydechují domy v chladných dnech, chlórem z městských bazénů, pachem potu z tepláků pověšených v řadách po dvou po návratu z tělocvičny, růžovou žvýkačkou v puse, lepidlem, které zanechává na prstech vlákna, karamelkami zaklíněnými mezi zuby, vánočním stromkem zasazeným v srdci.

Dospívání voní po prvním potáhnutí z cigarety, pižmovém deodorantu, krajíci s máslem, hrnku s horkou čokoládou, whisky s colou a sklepech upravených na taneční sály, po tělech rozpálených touhou, po pleťové vodě, gelu na vlasy, vaječném šampónu, rtěnce, po vůni prášku na praní na džínech.

Životy potom, to je šála zapomenutá po prvním zklamání v lásce.

A pak je léto. Léto patří do všech vzpomínek. Je nadčasové. Jeho vůně je nejodolnější. Zachytí se v oblečení. Hledáme ji celý život. Přeslazené ovoce, vítr od moře, koblihy, černá káva, olej na opalování, pudr Caron, který používají babičky. Léto patří ke každému věku. Nemá ani dětství, ani dospívání. Léto je anděl.

Jsem velká ženská, docela dobře stavěná. Tmavě kaštanové polodlouhé vlasy s ofinou. Mezi nimi pár bílých vlasů, které maskuju hnědou řasenkou.

Jmenuju se Virginie. Jsem stejně stará jako oni.

Z těch tří dnes se mnou mluví jen Adrien.

Nina mnou opovrhuje.

Étienna už nechci já.

Přesto mě od dětství fascinují. Nikdy jsem k nikomu nebyla tak připoutaná jako k těm třem.

A k Louise.

2

5. července 1987

Začíná to bolestí břicha po sendviči a hranolcích máčených v kečupu. Nina sedí pod slunečníkem u prodavače hranolků. Je tam pár barevných železných stolů, terasa, která se tyčí nad třemi bazény městského koupaliště. Nina si olízne z prstů zrnka soli, přitom poslouchá La Isla bonita od Madonny a zasněně pozoruje opáleného blonďáka, který skáče z pětimetrového můstku. Ponoří prsty na dno prázdné vaničky, aby se dostala ke zbytkům pod plastovým ohybem. Étienne se pohupuje na židli, usrkává jahodový sirup a Adrien se zakousne do přezrálé broskve, ta se rozstříkne, šťávu má na rukou, na puse, na stehnech, všude.

Nina Étienna a Adriena často pozoruje. Nikdy to neskrývá. Zadívá se na jednu část těla a už z ní nespustí oči. Étiennovi to vadí, takže jí často říká: „Přestaň se na mě tak dívat.“ Adrien se tváří, že z toho má legraci, Nina už je taková, nemá zábrany.

Další píchnutí v břiše, pak jí mezi stehny stéká teplá tekutina. Nina pochopí. To ne. Je příliš mladá. Nechce to. Za dva týdny jedenáct let… Myslela si, že to dostane na druhém stupni. Mezi sedmou a devátou třídou. Do šesté třídy půjde za dva měsíce… Ostuda, jestli se ostatní holky dozví, že mám měsíčky, budou si myslet, že jsem propadla.

Vstane, zabalí se do malého drsného ručníku, který ale stačí na to, aby si jím omotala boky. Je velice hubená. „Opuchlá nit“, říká jí často Étienne, aby ji naštval. Beze slova mu vrátí walkman a zamíří k dívčí šatně. Obvykle chodívá do chlapecké, aby převlékání v kabince bylo rychlejší.

Étienne s Adrienem zůstali na terase. Nina rychle zmizela, aniž by jim něco řekla. Ti tři se nikdy nerozcházejí, aniž by si řekli, kam jdou.

„Co jí je?“ zeptá se Étienne se slámkou v koutku úst.

Adrien si všimne, že mu sirup zabarvil jazyk.

„Nevím,“ zašeptá. „Možná má to svoje astma.“

Nina se ten den už na terasu nevrátí. Rezavá skvrna na plavkách. Rychle se převlékne, do kalhotek si strčí zmačkaný toaletní papír. Jako kdyby měla mezi nohama otok. Staví se v obchodě, za peníze na hranolky si koupí vložky. Deset v balíčku. Ty nejlevnější.

Když přijde domů, její fena Paola ji pozoruje s podivným výrazem a pohne ocasem. Zvedne čenich, otočí se k ní zády a běží za Pierrem Beauem, Nininým dědečkem, který pracuje na zahradě. Neviděl ji přijít. Zavře se v pokoji v patře.

Je velice teplo. Nina by chtěla být s Étiennem a Adrienem v příkopu. To je nejhlubší bazén: čtyři metry. U něj jsou tři skokanské můstky: metr, tři metry a pět metrů. Voda v příkopu je příliš hluboká na to, aby se ohřála. Každodenní výzva je dotknout se po skoku ledového dna.

Večer telefonuje Nině Étienne. Ve stejné chvíli se ji snaží zastihnout i Adrien, ale je obsazeno.

„Proč odpoledne odešlas a nic neřeklas?“

Zaváhá s odpovědí. Přemýšlí o nějaké lži. K čemu by to bylo.

„Dostala jsem měsíčky.“

Podle Étienna mají měsíčky jen holky, co mají prsa, chlupy, matky, vdané ženy. Ne Nina. Étienne sbírá samolepky do alba Panini a ještě si občas cucá palec.

Nina je jako on. Viděl v jejím pokoji vyskládané panenky Barbie.

Po dlouhé pochybovačné odmlce se zeptá:

„Řeklas to dědečkovi?“

„Ne… Stydím se.“

„Co budeš dělat?“

„Co chceš, abych dělala?“

„Možná je to ve tvém věku normální.“

„Prý to záleží na matkách. Jestli to moje matka dostala v mém věku, je to normální. Ale to nemůžu vědět.“

„Bolí to?“

„Jo. Jako křeče. Křeče z nechutné cibulové polívky.“

„Jsem rád, že nejsem holka.“

„Ty zase půjdeš na vojnu.“

„Možná… ale i tak jsem rád. Půjdeš k doktorovi?“

„Nevím.“

„Chceš, abysme šli s tebou?“

„Možná. Ale počkáte na mě před ordinací.“

*

Ti tři se potkali o deset měsíců dříve na dvoře Pasteurovy základní školy, první školní den páté třídy.

To je věk, kdy je v tom bordel. Věk, kdy si už děti nejsou podobné. Velké a malé. V pubertě, ještě ne v pubertě. Některé vypadají na čtrnáct, jiné na osm.

Dvě páté třídy se shromáždily na dvoře. Učitelka paní Blétonová a učitel pan Py dohlíželi bok po boku na šedesát žáků.

Takové to ráno, kdy člověk pozná rány náhody a rány osudu. Kdy se naučí rozlišovat.

Každé dítě se potichu modlí — i ti, co nikdy nechodili do náboženství — aby je zavolala paní Blétonová. Učitel má velmi špatnou reputaci. Generace starších traumatizovaných žáků to vyprávěly mladším spolužákům. Zatvrzelý ničema, který neváhá uštědřit ránu, zvednout dítě za límec ze země nebo ve vzteku rozbíjet židle o zeď. A každý rok si vybere obětního beránka a už ho nepustí. Většinou nějakého špatného žáka. „Takže musíš makat, jinak seš mrtvej.“

Paní Blétonová stojí vpravo, pan Py vlevo. Volají podle abecedy.

Pravá řada si nenápadně s úlevou vydechne. Hlava děkuje nebesům, uvolněná ramena. A vzhled odsouzenců k smrti v levé řadě.

Toho rána je v Pasteurově škole hrobové ticho. Dvorem se rozléhají jen hlasy dvou učitelů. Postupně volají žáky, jejichž příjmení začíná na A.

Adam Éric, doprava.

Antardová Sandrine, doleva.

Antunnès Flavio, doprava.

Aubagnová Julie, doleva.

Pak jsou příjmení na B.

Beauová Nina, doleva.

Beauclairová Nadège, doprava.

Beaulieu Étienne, doleva.

Bisset Aurélien, doprava.

Bobin Adrien, doleva.

Tak se 3. září 1986 spolu sešli Nina Beauová, Étienne Beaulieu a Adrien Bobin. Protože oba chlapci vypadají paralyzovaně, Nina je vezme za ruku a dotáhne je před pana Pyho. Étienne se nechá vést. Nechá se vzít holkou za ruku, je to ostuda, ale neuvědomuje si to, je to dvojitý rozsudek: právě ztratil svého kamaráda Auréliena Bisseta a je u pana Pyho. V Pasteurově škole všichni žáci od první do čtvrté třídy vidí tu poslední rovnou linku před druhým stupněm jako zkoušku. „Máš zlýho Pyho, u něho je to peklo.“

Všichni tři čekají vedle sebe na konec vyvolávání.

Étienne je mnohem větší než ti dva. Má jemné rysy, plavé vlasy, jasnou pleť jako dokonalé dítě z rytin, jeho světle modré oči zanechají dojem na každém, koho potká.

Adrien má tmavě hnědé, rozčepýřené nezkrotitelné vlasy, je velice štíhlý, jeho pleť je mléčně bílá a je tak bázlivý, že vypadá, jako by se schovával sám za sebou.

Nina má půvab laně. Obočí a dlouhé černé řasy nad ebenovýma očima. Po dvou letních měsících je její pokožka snědá.

Pan Py pozoruje zpoza brýlí své budoucí žáky, vypadá spokojeně, usměje se a požádá je, aby ho následovali do třídy, kde se postaví před tabuli.

Stále je strašlivé ticho. Každý krok, každý pohyb jako by zamrzly.

Všichni si náhodně vyberou svůj stolek. Ti, kdo se znají, se drží při sobě. Étienne nenápadně odstrčí Adriena, aby se mohl posadit vedle Niny. Adrien se podřídí a posadí se za ni. Dívá se na ni, zapomene tak na učitele. Ztrácí se v jejích dvou copech, v jejích vlasech u kořínků tmavých a na konečcích zesvětlených od slunce, v jejích dvou gumičkách, v pěšince uprostřed, perleťových knoflících na červených sametových šatech, jemných chloupcích na krku. Krása viděná zezadu. Cítí jeho pohled, nenápadně se otočí a šibalsky se na něj usměje. Úsměv ho uklidní. Má přítelkyni. Kamarádku. Bude se moct vrátit domů a říct matce: „Mám kamarádku.“ Doufá, že Nina obědvá ve školní jídelně jako on.

„Můžete se posadit.“

Pan Py se představí, napíše na tabuli svoje jméno. Napětí se uvolní, v podstatě vypadá docela mile, skoro se usmívá, klidně vysvětluje věci. Možná se změnil, neříká se, že silné osobnosti se mohou časem zlepšit?

Dopoledne uběhne rychle. Rozdá učebnice, aby si je mohli obalit večer, ne až zítra.

„Nesnáším prokrastinaci…,“ pronese pan Py a něco hledá v kožené aktovce.

Ve třídě se rozhostí pochybovačné ticho.

„Vidím, že neznáte význam tohoto slova.“

Pan Py vstane, hadříkem smaže svoje jméno a napíše na tabuli: PROKRASTINACE: OD SLOVESA PROKRASTINOVAT, které třikrát podtrhne.

„To znamená odsunout na zítra to, co můžete udělat dnes.“

Pak každého žáka vyzve, aby se postavil, uvedl svoje příjmení a jméno a řekl, jaké má slabé a silné stránky.

Nikdo ani nehlesne.

„Ale ne, spíme vestoje! Musím vás probudit! Dobře, budu vyvolávat náhodně.“

Ukáže na Adrienovu sousedku. Velmi bledou blondýnku. Ta vstane.

„Jmenuji se Caroline Desseigneová, mou silnou stránkou je čtení, mou slabou stránkou je, že mám závrať…“

Caroline trochu zrudne a zase se posadí.

„Další! Tvůj soused,“ řekne Py.

Adrien se postaví. Je celý rudý. Má vlhké ruce. Děsí ho, že má mluvit před ostatními.

„Jmenuji se Adrien Bobin. Mou silnou stránkou je také četba… Mou slabou stránkou… bojím se hadů.“

Nina se přihlásí. Učitel ji povzbudí pokývnutím.

„Jmenuji se Nina Beauová. Mou silnou stránkou je kreslení… Mou slabou stránkou je astma.“

Étienne, který je na řadě, se postaví.

„Nepřihlásil ses!“ zařve Py.

Ticho.

„To je v pořádku, je první den, obyčejně mě první den nesvrbí noha, je po prázdninách unavená. Posaď se. Jestli si chceš vzít slovo, přihlásíš se. Další!“

Étienne se hned posadí, po zádech mu stéká studený pot. Třesou se mu ruce.

Je poledne, zvonek se ozývá ve všech třídách. Nikdo se neodvažuje ani pohnout. Pan Py chce po žácích, kteří se ještě nepředstavili, aby tak učinili. Étienne se několikrát přihlásí, aby promluvil, ale učitel ho ignoruje až do chvíle, kdy je pošle na oběd.

Jakmile vyjdou Étienne a Adrien ze třídy, čekají před dveřmi na Ninu. Aby znovu vytvořili skupinu. Když se k nim Nina připojí, Étienne je rozmrzelý.

„Všichni se představili kromě mě,“ naříká.

„Jak se vlastně jmenuješ?“ zeptá se Nina.

„Étienne Beaulieu. Mou silnou stránkou je sport, mou slabou… nevím… jsem dobrý ve všem.“

„Ty nemáš žádnou chybu?“ podiví se Adrien.

„Ne.“

„Ani když jsi v noci sám v lese?“

„Nemyslím. Nevím. Musel bych to zkusit.“

Kráčejí vedle sebe rychlým krokem, mají dvacet minut zpoždění do jídelny.

Nina uprostřed, Adrien po její pravici, Étienne po levici.

Žák: Bobin, Adrien, ulice Johna Kennedyho 25, 71200 La Comelle, narozen 20. dubna 1976 v Paříži, národnost francouzská.

Otec: Bobin, Sylvain, ulice de Rome 7, 75017 Paříž, bankéř, narozen 6. srpna 1941 v Paříži, národnost francouzská.

Matka: Simoniová, Joséphine, ulice Johna Kennedyho 25, 71200 La Comelle, pomocná dětská sestra, narozena 7. září 1952 v Clermont-Ferrandu, národnost francouzská.

Jiný zákonný zástupce, adresa, povolání, datum narození, národnost, telefon domů, telefon do práce.

Komu volat v naléhavém případě: Joséphine Simoniová, 85 67 90 03.

Žák: Beaulieu, Étienne, Jean, Joseph, ulice du Bois d’Agland 7, 71200 La Comelle, narozen 22. října 1976 v Paray-le-Monial, národnost francouzská.

Bratr: Paul Émile, 19 let. Sestra: Louise, 9 let.

Otec: Beaulieu, Marc, ulice du Bois d’Agland 7, 71200 La Comelle, státní úředník v Autunu, narozen 13. listopadu 1941 v Paříži, národnost francouzská.

Matka: Beaulieuová, rozená Petitová, Marie-Laure, ulice du Bois d’Agland 7, 71200 La Comelle, soudní úřednice v Mâconu, narozena 1. března 1948 v La Comelle, národnost francouzská.

Jiný zákonný zástupce, adresa, povolání, datum narození, národnost, telefon domů, telefon do práce.

Komu volat v naléhavém případě: Bernadette Rancœurová (pomocnice v domácnosti), 85 30 52 11.

Žák: Beauová, Nina, ulice des Gagères 3, 71200 La Comelle, narozena 2. srpna 1976 v Colombes, národnost francouzská.

Otec: neznámý.

Matka: Beauová, Marion, ulice Aubert 3, 93200 Saint-Denis, povolání neznámé, narozena 3. července 1958 v La Comelle, národnost francouzská.

Jiný zákonný zástupce: Pierre Beau (dědeček), ulice des Gagères 3, 71200 La Comelle, zaměstnanec na poště, vdovec, narozen 16. března 1938, národnost francouzská.

Komu volat v naléhavém případě: Pierre Beau, 85 29 87 68.

3

5. prosince 2017

Pořád dokola si v duchu omílám informaci, a nechce se mi tomu uvěřit. Jsem přece samotářka… Co se mi honilo hlavou, když jsem žádala o práci v novinách? Výzva? Přechodné šílenství? Nezajímají mě drby, ani odchody do důchodu, ani soutěže v pétanque. A vida, jsem v první linii. A schytávám tsunami přímo do ksichtu.

Určitě nešťastná náhoda.

Lesní jezero. Bývalý pískovcový lom jižně od La Comelle u silnice do Autunu. Spodní vody spolu se Saônou naplnily vodou sto hektarů. Často jsme se tam jako děti koupali. Věděli jsme, že je to riskantní, rádi jsme koketovali s nebezpečím, ale přece jen jsme se příliš nevzdalovali od břehů kvůli podvodním sesuvům půdy, které způsobovaly vražedné vodní díry. Málokdo z nás se odvážil doprostřed. Někdy kluci, aby se vytahovali. A také se o jezeru vyprávěla spousta legend. Říkalo se, že v noci tam můžeme vídat duchy těch, co se tam utopili, že plavou v rubáších na hladině. Vždycky jsem tam potkala jen táborníky a opuštěné plechovky od piva. Málokdo z nás se koupal bosky. Když mi bylo hodně horko, chodila jsem do vody v teniskách. Často se tam člověk zranil o sklo nebo kousek železa. Na plavání jsem měla raději městský bazén. Ale v letních večerech jsme se tam scházeli, poslouchali hudbu a popíjeli u táboráku.

Už jsem tam nebyla celé roky.

Je to poprvé za padesát let, co ho kvůli opravě břehu částečně vypustili. Obec uskutečňuje studii proveditelnosti, aby tam mohla zřídit písečnou pláž s výletní hospůdkou a tobogány. Oblast, kterou budou hlídat plavčíci. Počítá se také s kontrolou divokého tábořiště a troufalých plavců.

Když minulý týden vypouštěli západní část jezera, objevili nějaké auto. Aby se člověk dostal ke břehu, musí jít po křivolakých a úzkých cestičkách. Zpravidla ti, kdo přijíždějí autem, parkují na improvizovaném parkovišti mezi dvěma poli zhruba tři sta metrů od hlavního přístupu.

Zrovna identifikovali registrační značku vraku, je to Renault Twingo ukradený 17. srpna 1994 v La Comelle. Až potud nic nenormálního: zloděj nebo zloději se ho asi chtěli zbavit. Ale četníkům vrtá hlavou, že toto datum odpovídá zmizení Clotilde Maraisové.

17. srpna 1994. Když jsem slyšela šéfredaktora vyslovit to datum, ztuhla mi krev v žilách. Zeptala jsem se ho, jestli nemůže poslat nějakého zkušenějšího novináře, ale všichni jsou na dovolené a já mám službu a jsem tam. „Probíhá vyšetřování, musíte jet co nejrychleji k jezeru. Chceme fotku auta a do večera článek…“

Hledám v zásuvce akreditaci. Obvykle ji nepotřebuju. Když píšu článek o volbě Miss Pétanque, nikdy ji po mně nechtějí.

Clotilde Maraisovou jsem neměla ráda. Určitě jsem žárlila na její dlouhé štíhlé nohy, které ovíjely Étiennovu postavu. Tento obrázek se mi vrací. Ona sedí na zídce, on stojí a dávají si francouzáky. Ona má kraťasy, hnátama ho objímá v pase. Je bosky, má červeně nalakované nehty, dokonalou pedikúru. Pozlacené kristusky leží na chodníku. Kvintesence ženskosti. Mám chuť do ní strčit. Být na jejím místě. Být jí. Samozřejmě jsem nic nedala najevo. Bez dechu jsem si šla po svých.

Clotilde Maraisová se vypařila v létě, když jí bylo osmnáct. Když zmizela, rozrušilo to celé naše město. Proč odešla a nenechala nějaké vysvětlení, jakýkoliv dopis? Zároveň to nebylo zase až takové překvapení, byla to povýšená a tajemná holka, neměla přátele a často chodila sama.

Chci zavolat Nině do útulku a říct jí o vraku v jezeře. Ale nikdy to neudělám. Je to jen náhlý popud, který hned zavrhnu.

Pokud jde o Étienna, nedovedu si představit, jak se bude cítit, až se to dozví.

4

Školní rok 1986–1987 byl jediný, kdy učitel Antoine Py vyměnil v průběhu roku obětního beránka.

Od roku 1955 až do roku 2001 se na začátku školního roku snažil odhadnout, kdo bude jeho hromosvodem. Malá hra, z níž měl rozkoš. Psychicky se na to připravoval, už když luštil křížovky v Sables-d’Olonne, kam jezdil každé léto.

Bude blonďatý, tmavovlasý, rezavý? Velký, protože propadl, nebo drobný, protože je zbabělec? Nějaký žák, jehož nebude moct vystát už od začátku. Jakmile se posadí do nějaké lavice v jeho třídě, jakmile vysloví „zde“ a jeho hlas se ho dotkne, jako když vidlička škrábne o talíř.

Jen chlapci, slabší pohlaví ho nezajímá. A podle katalogových listů, které si přečte. Které bude luštit celé hodiny.

Protože rád luštil jména, příjmení, rodinnou situaci svých žáků! Protože měl ze všech těch informací potěšení! Přesně jako když se za noci díváme ze tmy, co se děje uvnitř domu, v jehož oknech je rozsvíceno.

Povolání otce a matky. Nikdy si nevybral žáka, jehož rodiče jsou státní úředníci nebo ve veřejné funkci. Což zachránilo Étienna Beaulieua první den školního roku 1986. Kdyby si Py nebyl přečetl, že jeho rodiče jsou vysoce postavení úředníci, mlátil by ho celý rok. Postavit a vzít si slovo bez dovolení, to je vrchol!

A nikdy se zblízka ani z dálky nedotkl Abdela Kadera, jak s oblibou nazýval žáky muslimského vyznání, před pečlivě vybranými přáteli: jinými učiteli z jiných škol, kteří se potkávali na zahrádkách kaváren v Sables-d’Olonne.

Antoine Py neměl v La Comelle přátele, měl díky svému povolání jen určité postavení a respektovaný odstup.

Jakmile provedl prvotní výběr při zkoumání profesního života rodičů a jejich národnosti, stačily mu tři dny na to, aby si zvolil, koho bude podle neměnných kritérií nenávidět: žák vypadá, že je úplně blbý, má tupý pohled, pomalu chápe, má tik, zmačkanou košili, má trochu pupek, špinavé boty, nejistý krok. Také si mohl zasednout na toho, kdo vypadal, že je příliš sebejistý, domýšlivý, usmívá se koutkem úst, mrká, je vtipálek. Takovým velice rád zavřel klapačku.

Hledal sotva postřehnutelnou slabost třídy, aby se na ni vrhl.

Pořád učil pátou třídu, poslední třídu, z níž žáci odejdou na druhý stupeň, který považoval za „velkou popelnici státního vzdělávání“. Měl pocit, že opracovává drahé kameny, aby nakonec zmizely v kanále. „Jako házet perly sviním,“ jak večer říkával své ženě, když hltal polévku.

V září 1986 si brousil zuby na Martina Delannoye, který ve druhé třídě propadl. Dítě bylo dyslektik, chodilo na logopedii. Py měl zlomyslnou radost z toho, že mu nedával číst nahlas texty před celou třídou: to bylo příliš jednoduché, nepříliš zvrácené, a hlavně dost riskantní, cílem bylo nikdy nepřilákat podezření rodičů, všech rodičů; protože jeho žáci mluvili, vyprávěli doma nad talířem o dění ve třídě. Py raději volal Martina Delannoye k tabuli, aby během celého dopoledne řešil neřešitelné matematické příklady.

Za falešným úsměvem pociťoval stěží skrývanou slast, když pozoroval, jak se žák třese, jak je bledý, jak se mu na spáncích a na čele zrcadlí krůpěje potu, jak polyká slzy, až nakonec vytvoří na dřevěném stupínku loužičku, průhlednou kapku krve, kapku příliš dlouho zadržovaného žalu, a poté už následovaly potoky slz na tvářích, jako když se protrhne přehrada. A pak mu Py přeslazeným hlasem řekne: „Vrať se na místo, chlapče, zůstaneš tady o přestávce, já ti to vysvětlím.“

Málokdy křičel, byl odporně sladký. Pak bez varování, protože se nějaký žák bavil, protože se k němu večer otočila žena zády, protože mu ráno nedali přednost, přiskočil k dítěti a zvedl ho za límec do vzduchu. Špatná známka, odpověď mimo kontext, úšklebek, povídání, nepozornost, zívání… v těchto případech se třásly zdi a učitelův hlas se nesl až do korun velkých kaštanovníků na dvoře.

Žádný rodič si nestěžoval, protože nikdy si žádný žák tak nezlepšil prospěch, jako když prošel třídou pana Pyho. Jeho jméno se vyslovovalo opatrně, šeptalo se: „Je u pana Pyho“ s úsměvem a s naprostým uspokojením.

Na konci roku mu dávali mnoho dárků, které přijímal s vlhkýma očima a neúnavně opakoval: „Víte, dělám jen svou práci.“

Jeho hodiny byly extrémně precizní a přehledné. Py trávil celé hodiny vysvětlováním, dokud to nakonec nepochopilo každé individuum. I kdyby se znovu a znovu opakoval. I kdyby měl hodinu předělat, dokud ji všichni nezvládnou. I kdyby měl vytvořit seznam úloh dlouhý jako dvě paže, které zabraly večery a celé neděle.

Byl pozoruhodný učitel, mohl si tedy věnovat obětního beránka, aby se uvolnil. Dokonce i ředitel školy pan Avril vzhledem k jeho výjimečným výsledkům zavíral před jeho neortodoxním chováním oči.

Školní rok 1986–1987 začal tedy s žákem Martinem Delannoyem až do jednoho březnového dne, kdy se těsně před přestávkou rozdávaly fotky třídy. Každý žák dostal obálku s cenou fotky a dalších jednotlivých portrétů ve formě kalendáře, záložky do knihy nebo pohlednice.

To dopoledne zůstali Martin Delannoy a Adrien Bobin ve třídě, aby dopsali úkol o shodách v množném čísle. Py odešel do sborovny na kávu. Kolem jedenácté se vrátil do třídy, za několik minut měla začít další hodina.

Potichu otevřel dveře. Rád se neslyšně plížil za žákem, aby ho vylekal. Pozoroval Martina Delannoye, jak se sklání nad sešitem s hlavou na stranu, olizuje si rty a přepisuje úkol. Py ho šel napomenout kvůli špatnému držení pera, když si všiml Adriena Bobina. Malý vlasatec, který nikdy neměl kecy. Který se dobře učil. Typ kluka, kterého zpravidla necháme na pokoji — ale to dopoledne lelkoval.

Py měl pocit, že ho probodl ledový meč, když se na něj podíval. Jeho bystrému mozku stačil zlomek vteřiny, aby to zanalyzoval. Jeho tichý vztek, jeho zvrácenost přešla z jednoho na druhého. Dokonce jako by viděl, jak od žáka Delannoye sedícího vlevo přeskakuje elektrický oblouk na žáka Bobina sedícího úplně vpravo.

Adrien zvedl hlavu a v pohledu Pyho viděl jen temnotu. Zpoza brýlí zuřila směrem k němu bouře. Hrozivá a smrtící. Která vraždí. Adrien hned pochopil. Sklopil oči, pokračoval v práci, ale už bylo pozdě.

5

6. prosince 2017

V dálce slyším zvonit zvony kostela. Když zvoní uprostřed odpoledne, znamená to, že má někdo pohřeb. Určitě někdo starý. Kdyby to byl někdo mladý, věděla bych to díky službě v novinách. Tady už jsou jen staří. Ze dvou škol, Pasteurovy školy a Dantonovy školy, zbyla jen jedna, a na jak dlouho? Když nějaká továrna přijde o dělníky, zmizí také děti. Za dvacet let tady bylo hodně sociálních plánů a předčasných odchodů do důchodu. Továrna Magellan, která vyrábí náhradní díly pro automobily, měla v roce 1980 tři tisíce zaměstnanců a v roce 2017 jen tři sta čtyřicet. Rána z milosti přišla v roce 2003, když byla dopravní společnost Damamme prodána a za několik let přesunuta.

Prší na mou lípu.

Pracuju na korektuře jednoho rukopisu a čekám, až se víc dozvím o autě, které se našlo na dně jezera. Odvezli ho do Autunu. Policajti mě nenechali jít blíž. Udělala jsem pár fotek vraku, když ho vytáhli z vody. Dnes ráno vyšel v novinách o této záležitosti kratičký článek. Ale jestli uvnitř najdou jedno nebo více těl, bude o tom na první straně. Mám pocit, že četníci jsou před novináři obezřetní. Podle informátora to vypadalo, že v autě jsou nějaké kosti. Nemohu se ubránit, abych nepomyslela na Clotilde Maraisovou.

Chvíli nato, když jsem dělala pořádek, jsem ji na fotce z páté třídy poznala. V březnu 1987 jí bylo teprve jedenáct. Nepamatovala jsem si, že Clotilde byla v naší třídě. Byl šok vidět ji jako dítě. Její portrét byl dlouho vystavený u obchodníků. Ale protože ji večer, kdy zmizela, jeden svědek určitě poznal na nádraží, všichni si mysleli, že odjela a nenechala na sebe kontakt.

Na té fotce je také starý Py v šedém plášti i ti tři B vedle sebe. Beaulieu, Beauová, Bobin. Já jsem ve druhé řadě čtvrtá zleva průhledná, transparentní, neexistující.

V „roce Py“ se Nina, Étienne a Adrien potkávali před Pasteurovou školou deset minut před zvoněním. Neměli jiné kamarády než sami sebe. Byli na sebe nalepení skoro jako štěňata z jednoho vrhu. Přesto si nebyli v ničem podobní. Ani fyzicky, ani povahově.

Jedenáct let je věk, kdy se holky kamarádí s holkami a kluci s kluky.

Nina byla často unavená, protože chodila spát pozdě. Říkalo se, že pomáhá dědečkovi třídit poštu na další den podle ulic a podle čtvrtí. Což nebyla pravda, protože pošta se třídila ráno na poště. Určitě si dlouho do noci kreslila. Neustále měla šedé prsty od uhlů. Snažila se je vydrhnout kartáčkem a mýdlem, olověná náplň jí barvila nehty.

Milovala jsem její kruhy pod očima. Záviděla jsem jí je. Vypadala starší. Dodávalo jí to vážný vzhled. Chtěla bych jí ukrást známky únavy. Chtěla bych jí ukrást všechno. Její malý nos, chůzi, držení hlavy, úsměv.

Jako dítě byla Nina podobná na Audrey Hepburnovou. Později také. I když Audrey měla vždycky v očích záblesk melancholie. Nina ho měla ještě temnější. Jako kdyby si pak uvědomila, že je jen holka. Nikdo nevěděl, kdo je její otec, ale předpokládalo se, že pocházel ze severní Afriky nebo jižní Itálie, protože podle klepů byla její matka zrzka se zelenýma očima, a Nina má oči tak tmavé, že jí nejsou vidět zorničky.

Ti tři B chodili do školy pěšky. Večer, ve středu odpoledne a o prázdninách jezdili Étienne a Adrien na skejtu.

Nina žila s dědečkem v dělnické čtvrti, v cihlovém domku, které jsou v deseti ulicích všechny stejné, nalepené na sobě, se zeleninovou zahradou za domem. Když byla dobrá sezóna, živila každá zahrada celou rodinu a několik sousedů.

Adrien bydlel se svou matkou Joséphine ve třípokojovém bytě ve čtvrtém, posledním patře činžáku ze šedesátých let.

Étienne s rodiči a malou sestrou Louise bydleli v pěkném domě, kolem něhož rostly stoleté stromy. Starší bratr Paul-Émile odešel studovat do Dijonu.

Ninu vychovával starý muž.

Étienne byl synem starého muže.

Adrien nežil s otcem a jeho matka patřila ke generaci osmašedesátníků, kouřila ručně ubalené cigarety, a když čistila skla v jídelně, poslouchala Say It Ain’t So, Joe od Murraye Heada.

Všichni tři bydleli asi dvě stě metrů od sebe a měli to do školy stejně daleko.

Spojoval je stejný ideál: až budou velcí, odejít. Opustit tu díru a žít ve městě plném červených semaforů, hluku a jásotu, eskalátorů a výkladů. A dokonce i v noci plné světel. S lidmi na chodnících, neznámými, cizinci, které nemáme za co pomlouvat.

Všechen volný čas trávili spolu včetně přestávek a obědů ve školní jídelně. Smáli se stejným věcem. Vzít telefonní seznam, náhodně obracet stránky, vytočit nějaké číslo a změněným hlasem si něco objednat. Dívat se za zavřenými okenicemi na Magnum a Fame a jíst přitom bonbóny. Hrát Logik a lodní bitvu. Společně vleže na Ninině posteli číst Tintina nebo knížku o paranormálních jevech. „Konec…,“ říkali Adrien a Étienne jednohlasně. Tak mluvili jenom oba kluci, Nina obracela stránky.

Rádi se báli, vyprávěli si příběhy, dávali smrduté bombičky do uliček v supermarketu, natáčeli se celé hodiny na kazety, hráli si na moderátory v rádiu a hloupě se řehtali. Étienne byl vůdce, Nina srdce a Adrien je bez zdráhání následoval.

Jejich rituály byly také poznamenané Nininými astmatickými záchvaty. Všechny tři rušily její vrtošivé průdušky. Některé záchvaty trvaly navzdory ventolinu celé hodiny. Při nejtěžších záchvatech zůstávala Nina raději sama se svým rozhašeným dechem.

Adrien s Étiennem se vraceli domů. Adrien si šel číst a přemýšlel o tom, co si řekli. Étienne jezdil na skejtu nebo se díval se svou mladší sestrou Louise na konec dětského pořadu.

Jejich pojítkem byla Nina. Bez ní by se Adrien s Étiennem nepotkávali. Byli buď tři, nebo nic.

Oba kluci měli Ninu rádi, protože nikdy nikoho nesoudila, zatímco v La Comelle se všichni pozorovali. Dědily se tam pomluvy. Přecházely z generace na generaci. Nina si s sebou nesla pověst svojí matky, byla jen „malý bastard jedné nuly“. Adrien se kvůli své nesmělosti nezajímal o nikoho kromě Niny, podle níž byl inteligentní a tajnůstkářský. Jeho matka Joséphine Simoniová začala pracovat v místních jeslích, cool hipísačka, která po chodníku za sebou tahala dlouhé sukně. Žádný otec. Na dvojici matka-syn lidé pohlíželi jako na hipíky. Étiennem hodně žáků pohrdalo, protože byl „buržoustský synek“. V La Comelle se takoví lidé nemíchali. Vrána k vráně sedá, rovný rovného si hledá. Respektovali se dělníci, méně už mistři v dílně. Synové státních úředníků byli vnímáni s despektem, blahobyt a bohatství byly téměř podezřelé.

Ti tři chodili vždycky do kina spolu. Vždycky seděli v první řadě. Tam nebyl Adrien odsunutý jako ve třídě, ale seděl vedle Niny. Ona uprostřed, on vpravo, Étienne vlevo.

V den, kdy viděli Manon od pramene, je Nina vzala oba za ruku ve chvíli, kdy si Ugolin přišije stužku Manon ke kůži, a tiskla je dlouho poté, co byl Ugolin pověšen.

Manon od pramene se stala Adrienovým a Étiennovým oblíbeným filmem, ať se o něm říkalo cokoliv. Když se jich ptali: „Jaký je tvůj oblíbený film?“ odpovídali: „Návrat Jediů.“ Ale lhali.

6

7. prosince 2017

Čtvrtek, den nákupů v supermarketu. Pokaždé doufám, že potkám Ninu, ale nikdy se to nestane. Nakoupím nezbytnosti, pak jdu dolů na trh. Znovu doufám, že ji uvidím, sleduju projíždějící auta, nic. Jako by žila ve skrytu.

Poté, co jsem nakoupila ovoce a zeleninu, dávám si na vyhřívané terase bistra de l’Église kávu. Dívám se, jak kolem proudí lidé s vozíky a košíky. Páry, samotné ženy, vdovy.

Mám ráda servírku. Nepoznala mě. Jmenuje se Sandrine Martinová. Chodily jsme spolu do sedmé třídy. Do stejné třídy jako ti tři. Pak odešla do učení. Měla zvláštní vlastnost neustále si odplivovat na zem. Byla hezká. Pořád je. Ale cigarety a život se smlouvami na dobu určitou jsou znát na vráskách v obličeji a v koutcích úst. V zimě se pod svetry skrývá na předloktí vybledlá modrá mořská panna. Mořská panna, která se nikdy neválela na terasách paláců.

Někdy mám chuť jí říct: „To jsem já, Virginie.“ Ale proč bych to dělala? Co bychom si řekly? „Máš děti?“ „Ne. A ty?“ „Ano, dvě.“ „Jak jsou staré?“ „Patnáct a osmnáct.“ „Už-dlouho-tady nosíš-pivo?“ „Proč-seš-tady? Tady-je-to-mrtvý.“

Jsem raději, když mě Sandrine nepozná. Usmějeme se na sebe. Podá mi dnešní noviny. Nechám jí třicet centů spropitného. Mám chuť nechat padesát, ale za kávu za 1,20 euro by to bylo moc. Poznala by mě.

„Na shledanou.“

Někdy je lepší, když se nepoznáme. Je to tak víc v klidu.

Po cestě domů si udělám zajížďku k bývalé škole. Už dlouho je zavřená. Bylo tam příliš azbestu a průvan. Několikrát ji poškodili vandalové. Squatteři tam naházeli kamení a pokusili se ji zapálit. Několik oken je ucpaných kartónem. Kolem roste vysoká tráva.

Postavili úplně novou školu Georgese Pereca, která je trochu mimo město. Chodí do ní děti z několika sídlišť.

Dnes dopoledne, když jsem projížděla kolem bývalé školy, která mi pokaždé připadá jako parník opuštěný kapitánem na nazelenalém zvlněném betonovém moři, jsem zabrzdila.

Obvykle projedu kolem, a ani se doopravdy nedívám, jako jsem v předchozím životě ze zvyku dělala zacházku, abych zahlédla Eiffelovku.

Zabrzdila jsem a zaparkovala vedle. Tak dlouho se o tom mluvilo… Rypadla začala svou práci: právě bourají školu du Vieux-Colombier. Deset minut jsem pozorovala, jak se ničí minulost. Odmontované modré plechy, příčky rozebrané rychlostí světla, jako by to byla jen nějaká dekorace, a ne opravdové místo, kde se několik desetiletí vyučovalo.

Za pár dní z ní nezbude nic.

Vzpomněla jsem si na dobu, kdy jsem ve studovně o přestávkách pozorovala, jak scházejí žáci z třetího patra na dvůr. Často jsem se na ně dívala a myslela jsem si: Za sto let budou všichni mrtví.

Nikdy jsem si nepomyslela, že zdi mé bývalé školy padnou dřív než žáci.

Přeměna továrny Magellan v poušť a přestěhování Transports Damamme odsoudilo celé čtvrti. Jen dvě hlavní ulice se snaží zachovat si jakousi důstojnost. Poslední hrdinové tohoto moderního světa, „drobní obchodníci“, jak je nazývají v televizních zprávách, mobilizují síly, aby dobyli centrum města velké jako špendlíková hlavička.

Tady zvítězil plevel nad půdou. Všude, kde byli lidé, když jsem byla malá, jsou jen popraskané zdi, zavřené okenice, vybledlé a zrezavělé vývěsní štíty, betonové chodníky pokryté mechem.

Tam, kde Adrien s Étiennem jezdili na skejtu, existují jen no man’s lands.

7

Od pondělí 9. března 1987, kdy ho Py začal nenávidět, počítal Adrien dny, jako když vězeň počítá chvíle, které ho dělí od svobody. Když odečetl soboty odpoledne, neděle, středy a svátky, musel vydržet šedesát jeden a půl dne do letních prázdnin.

Šedesát jeden a půl dne bude chodit do třídy se závažím v břiše a v botách. Šedesát jeden a půl dne bude každý večer odškrtávat černým fixem, na jehož špičku bude silně tlačit, aby se mu ulevilo. Škrtal dny v hasičském kalendáři, kde byli vidět hasiči, jak zasahují u dopravních nehod, záplav nebo požárů: přesně v takovém rozpoložení se nacházel Adrien týraný učitelem.

Zdržel ho každou přestávku a večer po vyučování. Py si vymýšlel záminky, že se nedostatečně naučil na hodinu, napsal špatný sloh, který musí přepisovat pořád dokola, pravoúhlý rovnoběžnostěn, zopakovat si předpony, přípony, pořadí veličin, stokrát napsat: „Ve třídě nespím.“

Od 9. března 1987 už Adrien nespal. Už nepozoroval Nininu šíji, vlasy, gumičky, šaty, ramena, záda.

Py se nad ním neustále skláněl a funěl mu na rameno.

Jakmile Adrien ochabl na pozornosti, poslal ho Py k tabuli, aby ho před třídou ještě víc ponížil. Marně.

Nesmělí nejsou ani slabí, ani zbabělí. Surovci nad nimi nemají nutně navrch. Adrien nikdy neplakal. Díval se Pymu upřeně do očí a usilovně se snažil odpovědět na jeho otázky, ať byly jakkoli zhoubné a nepochopitelné, zatímco se žáku Martinu Delannoyovi, prvnímu obětnímu beránku, dýchalo lépe. Pořád tomu zázraku nemohl uvěřit: zuřivost se přesunula na jiné pole.

Když se večer Adrien zdržel, čekali na něj Nina s Étiennem jako spolutrpící duše vsedě na chodníku. Doprovodili ho domů. Adriena všechno bolelo, rozbolavělé svaly měl chorobně stažené.

Nina se ho neustále ptala:

„Proč si na tebe zasedl?“

Adrien na to vždycky odpovídal:

„Jednou ti to řeknu.“

„Ale co mi řekneš?“

A Adrien se zahalil mlčením.

Étienne se ho ptal, jestli chce, aby propíchl starému Pymu pneumatiky nebo mu do schránky hodil psí hovno. „Vím, kde bydlí…“ Ale Adrien odmítal. Py by něco tušil a bylo by ještě horší, kdyby si zasedl i na ně.

Adrien plakal ve spánku. Když se probudil, povlak polštáře byl mokrý.

Už společně nečetli stejnou knížku v Ninině posteli a televize zůstala vypnutá. Jako by hrdinové jejich oblíbených románů zemřeli.

„Kazí nám středy venku…“

„Kazí nám život venku! Předtím bylo fajn.“

„Jednou jsem ho viděl ve městě, je blbě stavěný, proto nosí plášť, aby schoval tlustou prdel.“

Všichni tři pořád opakovali: „Ať už je léto.“

Návštěvy kina byly vzácné, v tíživém tichu se o přestávce procházeli, ale když už tam šli, sedli si jako obvykle: Nina uprostřed, Étienne vlevo, Adrien vpravo.

Tak společně objevili Velkou cestu od Jeana-Loupa Huberta. Tehdy Adrien pochopil, že člověk může uniknout z jakkoliv těžkého každodenního života, když pronikne do uměleckého díla.

*

4. května 1987 si Py všiml, že mu v aktovce chybí písemky, které chtěl opravovat. Bez rozmýšlení skočil po Adrienovi, před vyděšenými dětmi ho seřezal a obvinil ho, že mu písemky schoval, když byl po škole. Nina a Étienne se postavili, aby zasáhli, ale jeden pohled, jediný Adrienův pohled stačil, aby se okamžitě posadili.

Adrienovo tělo tomuto novému útoku neodolalo, onemocněl. Nikdy ho nikdo nezbil. Jeho otec se ho nikdy nedotkl, i když jeho zdánlivá lhostejnost ho na těle neviditelně, ale nesmazatelně poznamenala. Jeho matka byla hodná, nikdy by na svého syna nevztáhla ruku.

Po cestě domů nechal Adrien Étienna a Ninu přísahat, že nic neřeknou. Oba přátelé zvedli ruku a přísahali.

Když přišel domů, Joséphine se zdál velice bledý. Zamyšlený, jako by byl nepřítomný. Pokusila se s ním mluvit, ale marně. Po večeři zavolala Nině a ptala se jí, jestli se ve škole stalo něco zvláštního, Ale Nina odpověděla, že ne, nic zvláštního, že to bylo jako obvykle.

V noci dostal Adrien třes, pak horečku. Diagnostikovali mu zánět průdušek, který se rozvinul v ošklivý zápal plic. Několik dní byl v nemocnici. Ve škole chyběl tři týdny. Nina s Étiennem nakopírovali svoje poznámky a každý večer po vyučování k němu chodili.

Joséphine od té doby kouřila na malém balkóně, ohřívala jim svačinu, kterou jedli na umakartovém stole.

Joséphininy vlasy si zachovaly jistou plavost, místy nažloutlou a bílou. Měla malou hlavu, která připomínala hlodavce. Přesto měla jemné, hladké rysy. Z jejího pohledu vyzařovala mírnost a nedůvěřivost.

Když se stala milenkou Adrienova otce, svůj život nezměnila. Byl to muž, z něhož čišelo teplo i chlad, byl nezúčastněný a ženatý s jinou, kterou by neopustil. Předem ji upozornil: „Nikdy.“ Když se dozvěděl, že je Joséphine těhotná, nereagoval. Ani vztek, ani hořkost, ani radost. V den, kdy odešel, aniž by řekl, že už se nevrátí, pekla Joséphine jablečný koláč. Když jí něco podal, měla ruce od másla a od mouky. Nepochopila, dokud si nepřečetla sumu na šeku. V místě podpisu udělala mastnou skvrnu.

Sylvain Bobin se vrátil, jen aby se přihlásil k dítěti. Joséphine nenašla sílu k tomu, aby mu řekla, že to není nutné. Už ho nemilovala. Přesto po něm toužila, čekala na něj, chtěla ho. Ale to bylo před zklamáním, sprostými slovy a zbabělými gesty. Nechala ho přijít ke kolébce, zůstal opodál.

Občas se objevil. Jako nějaký kontrolor práce nebo policajt. Hned, jakmile zazvonil u dveří. Mrkl se na byt, na kresby, na kanalizaci, na Adrienovy školní výsledky, na stole v obýváku nechal x-tý šek a odešel. Bezpochyby s čistým svědomím.

Když byl Adrien v nemocnici, Joséphine mu zavolala. Bylo to poprvé za jedenáct let. Sylvain Bobin byl v cizině, nechala mu vzkaz v hotelu. Zavolal jí. Spojení se přerušovalo. Joséphine ho po telefonu uklidnila. Měl větší strach, než to vypadalo. Adrienovi už bylo o hodně lépe. Byl to zlý zánět průdušek, který se zvrtl.

Teď Joséphine pozorovala, jak si ti tři namáčejí pusy v  šálku, z něhož se kouří. Měla nové Adrienovy kamarády ráda. Hlavně Ninu. Joséphine by chtěla dceru, která by se jí podobala. Malá panenka s hnědýma očima. Jako dvě hvězdičky v hezké tvářičce. Které nikdy nepřestanou zářit, pomyslela si.

Po úkolech Nina tiskla Adriena v náruči, Étienne ho pokaždé přátelsky objal se slovy, která zněla jako litanie: „Ať už je léto.“

Když Adrien začal po nemoci chodit do školy, dál si odškrtával dny, které ho dělily od vysvobození. Spočítal si, že když odečte čtvrtek, kdy je Nanebevstoupení Ježíše Krista a následný volný pátek, svatodušní pondělí, středy, soboty odpoledne a neděle, zbývá mu jen třicet jeden a půl dne.

Adrien si někde přečetl, že „mít ďábla v těle“ znamená představit si něco nadlidského. Zdálo se mu, že je nadlidské vstát, vypít teplé mléko, obléct se, vydat se na cestu, vejít do budovy Pasteurovy školy, přejít nádvoří, vyjít po šesti schodech, pověsit si bundu na věšák, sednout si na svoje místo, cítit kolínskou z jeho nepadnoucího pláště, pohlédnout mu do očí za brýlemi třicet jeden a půl dne.

Zdálo se mu nadlidské nemít otce, který by ho bránil, vzal ho za ruku a řekl mu: „Já tě ochráním, synku, buď v klidu.“

V den, kdy vešel do třídy, neuklidnila jeho splašené srdce ani přítomnost Niny a Étienna. Chtělo se mu srát. Žaludek měl jako na vodě. Hrdlo měl nateklé.

Toho rána si Adrien v duchu pomyslel, že ho Nina nakazila astmatem, tak špatně se mu dýchalo.

Následoval úsměv, medový hlas učitele. Žádné vyvolání k tabuli, žádné po škole, ani o přestávkách, ani večer.

Py měl strach. Bylo to poprvé, co obětní beránek onemocněl. Obvykle tyto věci vycítil a zklidnil se, než se to zase obrátilo k horšímu.

Ubíhaly týdny. Adrien měl z úkolů dobré známky a učitel ho červeným inkoustem povzbuzoval na okraji stránky, nahoře, vpravo: „Výborně, dobrá práce, výborný žák.“

Jednoho červnového večera zůstal Adrien z vlastní iniciativy ve škole, zatímco Py pracoval ve svém kabinetu. Žáci měli vyrobit elektřinu pomocí dvanáctivoltového ventilátoru, přilepit magnet na každou lopatku přístroje a připojit ho pomocí dvou svorek k transformátoru. Adriena úkol nadchl, vyrobil dřevěnou destičku, kterou pečlivě natřel na bílo, a připojil k ní tři barevné žárovky. Protože ještě v šest hodin neměl práci hotovou a Py spěchal, požádal ho, aby úkol dokončil doma.

Adrien pracoval celý víkend a pomocí spínače uzpůsobil elektrickou intenzitu, což ohromilo Ninu.

„Ty seš geniální.“

„To není genialita, to je fyzika.“

„To je podobné.“

Když v pondělí ráno přišli Adrien, Nina a Étienne ke třídě, čekal ve dveřích na všechny žáky ředitel, pan Avril, a tvářil se vážně. Avril je postavil do řady a požádal je, aby se posadili na svá místa, vytáhli si učebnici gramatiky a potichu si přečetli poslední učivo.

Py tam nebyl. To se za celou jeho kariéru nestalo.

Žáci se po sobě tázavě dívali, ani nepípli, až se jeden osmělil a přihlásil se.

„Kde je pan Py?“

„V mé kanceláři,“ odpověděl ředitel.

Bylo vidět vlnu zklamání. Doufali, že půjdou domů, budou jezdit na kole, hrát společenské hry, dívat se na televizi, i když v pondělí nedávali pořady pro mladé.

Ne, Py nebyl unesen, nebyl ani nemocný, ani neumřel, dnes škola bude.

Pak Avril vyhledal pohledem Adriena a řekl mu:

„Adriene Bobine, můžeš jít prosím se mnou?“

Když uslyšel svoje jméno, měl pocit, že se mu obrací žaludek. Postavil se jako nevinný, kterého soudí, a on neví, z čeho je obviněný, znepokojeně se podíval na Ninu a Étienna a se skloněnou hlavou šel za Avrilem.

Díval se na dlaždičky na podlaze. Křivě nalepené. Zkoušel je spočítat, aby na nic nemusel myslet. Jedna, dvě, tři, čtyři. Měl zlé tušení. Proč tam Py nebyl? Proč si ředitel zavolal jeho? Jeho samotného?

Ano, zlé tušení. Když Avril s Adrienem vešli do ředitelny, bývalé studovny, z níž udělali sekretariát, vybavili je skříněmi se školními dokumenty, telefonem a psacím strojem, seděl tam Py s nohou přes nohu. Na sobě neměl šedý plášť. Měl jenom bleděmodrou košili a tesilové kalhoty. Adrien viděl svého učitele poprvé v oblečení do města.

Py nezvedl oči, nepodíval se na Adriena, i když ten ho pozdravil. Jen se usmál na ředitele a dělal, jako by tam Adrien nebyl.

„Dobře, nebudeme chodit kolem horké kaše, pan Py mě informoval, že jsi ukradl pomůcky.“

Adrien to hned nepochopil. Snažil se podívat Pymu do očí, ale ten se upřeně díval na ředitele sedícího naproti.

„Víš, že použitý materiál z dílen musí zůstat ve škole… Je to ve školním řádu.“

Adrien se nezmohl ani na slovo. Obviňují ho z krádeže, Py ho zahnal do úzkých, vyhrál partii. Adrien cítil, jak mu stoupají slzy do očí. Ale ne, Py jeho slzy nedostane. Hned je spolkl jako hořkou polévku. Zaťal nehty do předloktí. Pomohl mu jeden detail. Nejprve nepostřehnutelný. Pak už to nebyl detail, ale samozřejmost. Jak Adrien postupně dýchal, jak se mu uklidňovalo srdce, cítil ho. Nejdřív štiplavě, pak trvale, tvořil čím dál větší kruhy, dokud si ho nešlo nevšimnout v celé místnosti: pach potu. Py smrděl. Vycházel z něj pach lži.

Avril ho z jeho myšlenek vytrhl:

„To je všechno, co řekneš na svou obhajobu, Bobine?“

Mlčky se přiznal. Mlčení znamená souhlas. Souhlasil s tím, že bude potrestaný až do konce školního roku. Každý den musí přepisovat texty a předat řediteli.

Před celou třídou byl obviněný z krádeže a odsunut stranou, do zadní lavice u studeného radiátoru.

Do školního katalogu nezapsali žádné napomenutí, ani poznámku, protože Adrien Bobin byl dobrý žák a svůj výtvor přinesl hned toho rána. A pak, šlo jen o tři žárovky, elektrické dráty a bezcenný materiál. Potrestání bylo jen z principu. Muselo to vypadat důležitě.

Když se Joséphine Simoniová dozvěděla, co se stalo, chtěla se okamžitě sejít s Avrilem a Pym a hnát to až na školský úřad kvůli falešnému obvinění.

Adrien odmítl.

„Py má pravdu, ukradl jsem ty pomůcky.“

„Děláš ze mě vola? Proč ho bráníš?“

„Je už jenom devatenáct dní do prázdnin.“

„Zavolám tvému otci!“

„Nemám otce! Nic mu do mě není! Jestli mu zavoláš, uteču! Přísahám ti, že uteču! A už mě nikdy neuvidíš!“

Joséphine ustoupila. Nikomu nevolala. Ani Sylvainu Bobinovi, ani na školský úřad.

Joséphine svému synovi uvěřila: Adrien byl schopný zmizet. Vždycky to věděla, cítila. Bylo to jako zákeřná hrozba. Její syn si s sebou nesl něco těžkého. Co se absolutně nehodilo k dětství. Adrien nebyl nikdy bezstarostný. Byl hodný, ale vážný. Nemuselo se mu říkat, aby si napsal úkoly, aby si vyčistil zuby, aby prostřel stůl, aby pomohl uklidit byt, dělal to sám od sebe. Často se radostně smál, Joséphine to milovala, uměl se radovat, hlavně když tam byli Nina a Étienne a dívali se na nějakou komedii nebo pořad v televizi. Ale často se vracel nohama na zem. Nohama dospělého, s nohama číslo pětatřicet.

Od toho dne si Adrien dával na ostatní pozor, na jejich zvrácenost.

Už nikdy nikomu nevěřil.

Tento školní rok mu přinesl dva přátele a vzal mu nevinnost.

8

8. prosince 2017

Musela jsem si uhnat angínu. Mám kolem krku šálu. Díky tichu, díky tomu, že žiju sama, mám citlivý krk.

Dnes není den granulí. Přesto jich položím třicet kilo u brány útulku.

Jako vždycky slyším psy, ale nevidím je.

Jako vždycky si pro ně přijde vysoký, špatně oholený chlapík a zamumlá:

„Díky za ně.“

„Je tady Nina?“ zeptám se.

Vysoký chlapík se zarazí. Jako když na přehrávači zmáčkneme „pauzu“. Obvykle kromě dobrý den a na shledanou nic neříkám. Okamžitě si to rozmyslím, nedám mu čas na odpověď a utíkám k autu. Sleduje mě pohledem. Vyhýbavým gestem ho pozdravím. Nevím, co mě to popadlo.

Určitě je to mix emocí.

Zbořená škola du Vieux-Colombier, nalezená fotka třídy, vzpomínka, která se často vrací ve snech, kterou jsem si vybavila minulou noc, v níž se vidím, jak se tam vracím. K Nině. Je večer v den pohřbu. Zděšení, omráčení, pomalé pohyby. Bledý Étienne s kruhy pod očima, jeho dech a Nina odcházející jinam.

Ale co mě pronásleduje nejvíc, je, že v autě v Lesním jezeře našli tělo. To je potvrzená informace. Policajti budou provádět identifikaci. Nevím proč, ale teď o tom nemohu napsat do novin.

A tak moc jsem to chtěla říct Nině.

*

Nina sedí ve své kanceláři. Hryže vršek od pera.

Zatracený den. Dva příjmy do útulku. Lovečtí psi. Neznámí. Plní parazitů. Už dva měsíce nebyla žádná adopce. Jedna z dobrovolnic odešla. Naštěstí uprostřed těch sraček jiskřička naděje: někdo se zajímal o starého Boba. Je tady čtyři roky. Šestnáct ročních dob na dlažbě. Právě volal ten člověk, staví se odpoledne ve tři a podívá se na něj. Zahlédl jeho fotku na stránkách útulku. Bob se mu líbí. Nástěnka, kterou Nina čoklům udělala, je skoro stejně účinná jako seznamka.

Sama se usměje. Měla by to zkusit a registrovat se na Tinder, a vidělo by se. Ale představa, že se tváří v tvář setká s někým neznámým někde na dostizích, ji odrazuje. Navíc v La Comelle nejsou žádní neznámí. Chlapy ve svém věku zná všechny. Pupkatí ženatí chlapi se zuby zažloutlými tabákem, opilci nebo bývalí vyschlí sportovci. Sama se chechtá. Dělá jí to dobře. Jako by se uvnitř rozsvítilo. Musí se hodně usmívat, když má jenom toto, usmívat se, aby mohla pokračovat.

Do kanceláře vejde Christophe, nalije si vlažnou kávu a namočí si do ní sušenku.

„Osoba, která celé ty měsíce vozí granule, tady byla dnes ráno. Zeptala se mě, jestli tady seš. Obyčejně nic neříká. Víš, kdo to je?“

Nina zvedne hlavu od harmonogramu. Její pohled se zakalí. Jako by se s tou informací vyrovnávala.

„Ano, vím to moc dobře.“

„Aha?“ podiví se Christophe.

„Je to duch.“

Nina si obleče bundu a zamíří k ošetřovně, která je hned vedle kočičince. Je čas dát Orlanovi injekci, má podezření na rýmu. Okamžitě to zastavit, než to chytnou ostatní.

9

Červenec 1987

„Adriene, myslíš, že mám měsíčky proto, že je moje matka kurva?“

„Ale ne, matka Tereza dostala měsíčky v deseti letech… jako ty.“

„Matka Tereza?“

„Ano.“

„Seš si jistej?“

„Ano. Četl jsem to ve Vědě a život.“

Nina kráčí mezi Étiennem a Adrienem, jdou spolu do ordinace. Neviděli se od včerejška, když Nina zmizela z koupaliště a nic jim neřekla.

Kluci jedou na skejtu, Nina jde pěšky. Jedou stejně rychle, jako ona jde.

Od návštěvy koupaliště nepřestala krev téct. Domluvila si schůzku s doktorem Lecoqem, ani neměnila hlas. Opravdová schůzka na její jméno. Nina Beauová. Dobře ji tam znají. Protože má astma, sledují ji pravidelně. K rodinnému lékaři jde sama poprvé. Obvykle s ní chodí dědeček. Má pocit, že je neposlušná, a proto je celá nesvá.

„Řeklas to dědovi?“

„Ne,“ odpoví podrážděně.

„Můžeš jít na koupaliště?“

„Ne…“

„Jak dlouho to trvá?“ znervózní Étienne.

„Moc to nevím… Asi šest dnů… Ale vy běžte na koupaliště.“

„A necháme tě úplně samotnou!“ pohorší se Adrien.

Étienne radostně pronese:

„Půjčíme si videa! Zahradník a paní Rancœurová mají dovolenou! Budeme mít celý dům pro sebe!“

„A nebudeme rušit tvou sestru?“ zeptá se Nina.

„Tu nikdy.“

Když dorazí před zdravotní středisko, poprosí Nina kluky, aby na ni počkali opodál.

„Nechceš, abysme s tebou šli do čekárny?“

„Ne. Radši tam půjdu sama.“

Hned vedle je parkoviště u zahradnictví. Kluci tam jdou jezdit a zkouší figury na čárách stání pro náklaďáky.

Jsou nadšení, skáčou. Étienne je o hodně talentovanější a smělejší než Adrien. Také rychlejší. Na prkně vypadá, jako by levitoval. Jsou jako učitel a žák, pomyslí si Adrien. Profesionál a začátečník. Étienne má dokonalé držení těla. Má v sobě vrozenou mrštnost a ohebnost, ještě povyrostl a je o dvě hlavy větší než Adrien. Na kolečkách, ve vodě i na zemi kontroluje Étienne rovnováhu a krásu pohybu. Je zážitek vidět ho, jak plave kraula ve velkém bazénu na koupališti.

To je nevyhnutelnost, s níž se Adrien už smířil: nerodíme se všichni stejní.

Adrien má strupy na kolenou a na pažích a rozbolavělá zápěstí, když se snaží napodobit Étienna, pak si dá pauzu, zavazuje si tkaničku, když ucítí pohled, jako by mu někdo zatnul ostří nože do zad. Překvapením ho přepadne závratná nevolnost, otočí se a celý ochabne. Je to jako kopanec do žaludku. Krátí se mu dech.

On je tam. Asi tři sta metrů od něj. Jak dlouho už Adriena pozoruje? Sledoval ho? Zlomek vteřiny, pak se otočí, rychle zavře dveře auta a jde do zahradnictví.

Je to jako nějaký impuls, jako by do něj někdo strčil, jako nějaké násilí, které nezná, možná osoba, za níž se jako by pořád schovával, nesnesitelná bázlivost, stěny, které na něj padají. Všechno, kvůli čemu ho Py nerozplakal, právě naprosto nekontrolovatelně vyhřezlo.

Adrien se vymrští, opře skejt o zídku, neslyší Étienna, který se ho ptá, kam jde. Přeběhne parkoviště, otevře těžké dveře obchodu, ty ho praští do obličeje: jeho pohyby jsou příliš neuspořádané, tělo už neposlouchá, nohy má nabité elektřinou.

První ulička je prázdná. Druhá také.

Adrien hledá Pyho, jako když smečka psů pronásleduje zvíře.

Potká zaměstnance, který se na něj usměje.

„Dobrý den, chlapče.“

Adrien už nic neslyší. Slyší tlukot srdce jako ryba chycená do sítě.

Ucítí pach třídy, směs papíru, lepidla, čpavku, křídy a potu.

Třetí ulička. Je tam, váží pytlíky, v klidu vybírá semena na zahradu. Úsměv, který nasadil, než odešel z domu jako každé ráno.

Adrien ten úsměv moc dobře zná. Pořád ho každou noc budí.

Py nemá čas si všimnout, že Adrien vyskočil, dostane ránu do obličeje. Přestože je to malá zaťatá pěst jedenáctiletého dítěte vysokého jako trpaslík, je v ní tolik napětí a zármutku, že má sílu jako kulka.

Brýle se rozbijí a zraní ho. Krvácí z nosu. Zrak se mu zakalí. Pak schytá nesmírně prudký kopanec mezi nohy. Pyho přepadne závrať, předkloní se, schoulí se, zatímco ho Adrien bije a řve jako blázen. Nějaký zaměstnanec ho chytí, zadrží ho, rve se jako čert.

Pak se ozve jiný strašný, zoufalý křik, to křičí Nina:

„Adriene!“

Ninin obličej je zdeformovaný strachem, slzami v očích a Étiennem vedle ní, který nevěřícně otvírá ústa, jako by byl mentálně zaostalý.

Tělem mu stoupá horkost. V končetinách mu mravenčí. Nohy už ho neunesou. A pak už nic. Černý závoj.

Adrien nabude vědomí ve skladu, cítí vůni rostlin, vlhké hlíny. Dívají se na něj dva policisté a tři zaměstnanci zahradnictví, postřehne slova „Pan Py nepodá trestní oznámení… matka zaplatí brýle… povrchová zranění… znepokojení kvůli dítěti… přijde lékař… ale co ho to popadlo?“

Nina má astmatický záchvat, chraplavě dýchá, občas zapíská, jako by měla v krku rozvrzanou píšťalku.

Étienne pořád pozoruje Adriena, jako by svého kamaráda nepoznával, pod paží drží jeho skejt. Jako by u pytlů s kompostem ležel někdo cizí. Když rozbil Pymu brýle, poranil se Adrien na ruce.

Přijede rozrušená Joséphine.

Kde je Py? zeptá se Adrien a znovu ztratí vědomí.

*

Protože nemohou chodit na koupaliště, poslouchají už několik dní pořád dokola album The Joshua Tree od U2. Tančí a zpívají ve velkém obýváku se zavřenými okenicemi v Étiennově domě. Protože je tma, dělají cokoliv. Jejich pohyby jsou nekoordinované. Poddávají se tmě a hlasitě se smějí jako děti ve školce.

„With or without you…“

Ta jásavá odpoledne je léčí po Adrienově záchvatu šílenství. Dny plynuly, aniž by o tom znovu mluvili. Adrien navštívil lékaře, který se to snažil pochopit, ale Adrien neřekl nic. Od svých šesti let už lékařům nevěří.

V den, kdy Adrien zmlátil Pyho, doktor Lecoq Ninu uklidnil. Mít měsíčky v jejím věku je normální. Nic zvláštního. Možná je to o rok nebo o dva dřív, než je u dívek průměrný věk, ale není to nic vážného.

„Znal jste mou matku?“ zeptala se lékaře.

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl a stetoskopem ji poslouchal na zádech.

„Dostala měsíčky v deseti letech?“

Doktor se začal hrabat v posuvných zásuvkách. Vytáhl kartu na jméno Marion Beauová, narozená 3. července 1958. Pokusil se dešifrovat svoje poznámky.

„Lituju, Nino, nevím… Nemůžu to po sobě přečíst.“

Doktor jí vypsal žádanku na odběr krve a vyprávěl jí o hladině progesteronu a hormonů, ale ona už neposlouchala. Upřeně se dívala na matčinu kartu položenou na stole. Na data psaná červeným perem, na data vyšetření. Jako důkazy její existence. Marion vešla do této místnosti, tam se položila, Lecoq jí změřil tlak, výšku, zvážil, poslechl si její srdce.

Doma nejsou žádné Marioniny fotky. Pierre Beau všechny stopy po své dceři vyhodil.

Nic z ní nezůstalo, kromě Niny.

Lecoq odmítl šek, který mu Nina podávala, aby zaplatila za vyšetření. Šlohla ho Pierrovi, vzala poslední z bloku, aby si toho všiml co nejpozději. Bylo nepředstavitelné, aby o své menstruaci mluvila s dědečkem.

Než odešla z ordinace, lékař se jí přece jen zeptal, jestli nemá přítele, na což odpověděla ne a zrudla.

„Až to nastane, budeš muset přijít, abych ti předepsal antikoncepci.“

Řekl stejnou věc její matce?

Odešla z ordinace jako v transu. Představovala si Marioniny angíny a horečky, její pády z kola, modřiny a bolesti břicha.

Netrpělivě hledala na parkovišti u zahradnictví kluky, aby jim vše povyprávěla, jako když se vracíme z dlouhé cesty.

Zahlédla Étiennova jakoby skleslá záda v obchodě, Pyho ležícího na zemi a Adriena, jak ho mlátí jako šílenec. Znetvořený vztekem ho kopal, rudý jako rak, s vlasy slepenými potem.

Nina dostala příšerný strach. Bylo to jako čirá hrůza. Adriena zvedli, oddělili je. Jako ve filmech, při nichž se pláče, kde zavírají delikventy do strašidelných domovů. Adrien ji opustí, jako to udělala její matka, když se narodila.

Zařvala jeho jméno.

Adrien se okamžitě zastavil. Ohromeně couvl, podíval se na svého učitele ležícího na zemi a omdlel. Nininy průdušky se zbláznily. Neobyčejně prudký záchvat. Přiběhli lidé. Py se zvedl a na nikoho se nepodíval.

„With or without you…“

Všichni tři z plna hrdla vyřvávají. Tančí se zavřenýma očima, i když je v místnosti tma. Už několik dní jim podlaha v obývacím pokoji slouží jako taneční parket, jedí samé nechutnosti, dívají se na VHS kazety, které strkají do videopřehrávače, když se jim film líbí, hypnotizovaně se na něj dívají několikrát. Nina se vždycky posadí mezi Étienna a Adriena. Někdy jí Étienne jemně cucá palec.

Rozhodli se, že budou také společně dělat hudbu. Že založí skupinu. Étienne už přestal hrát na klavír, má raději klávesy a mikrofon, které nainstaloval ve sklepě. Nina s Adrienem napíšou texty písniček a Étienne k nim složí hudbu. Začali psát několik složitých, vyumělkovaných anglických slov, která nedávají smysl. Chtějí být originální, ještě nevědí, že nejkrásnější písně jsou často velmi jednoduché.

*

Dne 20. července odjíždí Étienne jako každý rok do Saint-Raphaël. Poprvé od doby, co se znají, se rozdělí. Výjimkou byl Adrienův pobyt v nemocnici v Autunu, který později nazvou „nemoc Py“.

Po Étiennově odjezdu se Nina s Adrienem potkávají jako dvě usoužené duše a celý den se čvachtají v chlorované vodě. Mezi dvěma vykoupáními si roztáhnou osušku na zežloutlém trávníku u okraje bazénu za bezpečnostní zábranou, kde se může jíst a kouřit, kde si puberťáci dávají francouzáky před nevěřícnými pohledy desetiletých a jedenáctiletých dětí. Nina s Adrienem si sedají pokaždé pod stejný strom a kreslí do vzduchu imaginární obrázky, které si vzájemně musí uhodnout. Mají dohromady jeden walkman, který střídavě poslouchají. Když si nasadí sluchátka, vymění kazetu. Adrien poslouchá Niagaru a Nina Mylène Farmerovou.

„Už ses s někým líbal?“ zeptá se Nina Adriena.

„Na pusu?“

„Ano.“

„S jazykem?“

„Ano.“

„Blázníš, je mi jedenáct… A ty?“

„Taky ne.“

„Každopádně to vypadá nechutně.“

V podvečer doprovodí Adrien s očima červenýma od potápění a od slunce Ninu domů. Vítají je její kočky a fena Paola. Pierre Beau má siestu. Po pochůzkách, než odejde na poštu vrátit, co neroznesl, si dává vždycky šlofíka.

Nina poprosí Adriena, aby s ní šel do místnosti vzadu na chodbě.

„Neboj, děda spí… Něco ti ukážu, ale musíš přísahat, že o tom nikomu neřekneš. Ani Étiennovi.“

Adrien přísahá.

V místnosti jsou na starém pracovním stole položené tři kožené brašny. Nina jednu otevře a otočí ji. Je horko, není tam vzduch, jen neurčitý pach vosku a prachu. Obsah se vysype: desítky dopisů a pohlednic, na nichž je vidět moře. Krajiny, které Nina může pozorovat celé hodiny. A na druhé straně vždycky stejná slova: „Je pěkně, všechno je v pořádku, líbám vás.“ Nina si představuje, že tam, kde je moře, je všechno v pořádku a je tam pořád pěkně.

„Využiju toho, když spí, a pár jich seberu. Tak si je můžu… přečíst.“

„Proč?“

„No, abych si je přečetla.“

„Děda ví, co děláš?“

„Blázníš! Nikdy si toho nevšiml. Hned je vrátím na místo. Chceš to zkusit?“

Adrien se bojí, že příliš nechápe.

„Zkusit co?“

Nina vezme hromadu obálek a třídí je. Vybere obálky nadepsané rukou — ty, které vypadají jako faktury nebo úřední pošta, ji nezajímají. Udělá z nich vějíř a podává ho Adrienovi.

„Zavři oči a jednu si vyber.“

Adrien to udělá. Vytáhne jednu, jako by to bylo nějaké kouzelnické číslo. Cítí, jak mu ji Nina rychle vezme z ruky. Když otevře oči, je už za dveřmi.

„Jdeme do mého pokoje!“

Na nočním stolku zapne malou konvičku a za chvilku nahřívá obálku nad párou a pak ji rychlostí světla otevře. Podá Adrienovi dopis.

„Přečti to nahlas.“

Adrien má pocit, že se stal součástí velkého podvodu. Už se vidí v polepšovně. Kde jsou mladiství zavření a mláceni týpky ještě horšími než Py. Delikvent, který nejen že rozbil hubu svému bývalému učiteli, ale navíc čte kradenou poštu. Cítí, jak se mu zrychluje dech a tluče srdce. Silně tiskne list papíru, aby si Nina nevšimla, že se třese jako osika.

Objeví se drobné nervózní písmo psané fialovým inkoustem. Zhluboka se před četbou nadechne, aby hlas neprozradil jeho strach.

„Milé děti,

pěkný pozdrav z Alp, kde je moc pěkně.

Večery jsou chladné. A když začne naneštěstí pršet, třeseme se zimou. Ale to v červenci nebývá časté.

Můj pobyt probíhá dobře. Lékaři si mě chtějí nechat ještě několik týdnů v sanatoriu. Doufám, že vás uvidím, než začne škola. Doufám, že posloucháte tatínka.

Můj malý Léo, opakuješ si pravopis? Moje milovaná Sybille, líbí se ti v ozdravovně? Jsou na tebe instruktorky hodné?

Strašně mi chybíte, andílci.

Řekněte tatínkovi, že ho z celého srdce miluju stejně jako vás a že se rychle uzdravím.

Maminka“

Adrien vrátí dopis Nině, která mu visí na rtech.

„Moje matka mi nikdy nenapsala…,“ řekne.

„Víš, kde bydlí?“

„Ne.“

„Vidělas ji někdy?“

„Ano. Několikrát tady byla. Určitě aby poprosila dědu o peníze. Naposledy to bylo v roce 1981. Bylo mi pět.“

„Pamatuješ si to?“

„Trochu. Voněla pačuli.“

„Jak se jmenuje?“

„Marion.“

„Co dělá?“

„Nevím.“

„Proč říkáš, že je kurva?“

Nina pokrčí rameny.

„A víš, kdo je tvůj otec?“

„Ne.“

„A děda to ví?“

„Ne, aspoň myslím… A ty? Jaký je tvůj otec?“ zeptá se Nina.

„Je ženatý v Paříži.“

„A vídáš se s ním?“

„Někdy… Smrdí mentolem… Pokaždé odporně žvýká žvýkačku. Nenávidím ten smrad. Někdy pro mě přijede a jdeme spolu do restaurace… Je to strašné. Nemám mu co říct. On mně také ne. Když čekám na dezert, kladu mu otázky, které jsem si připravil, než jsem se s ním potkal. Abychom moc nemlčeli.“

„Myslíš, že má jiné děti?“

„Nevím.“

„Možná máš sestru. Nebo bratra.“

„Možná.“

„Nikdy ti to neřekl?“

„Ne.“

Dole pod schody se ozve hluboký hlas Pierra Beaua:

„Nino! Co tam děláš?“

Děti sebou trhnou. Nina schová obálku pod polštář.

Adrien jde s prknem pod paží dolů pozdravit dědečka své kamarádky. Muž mu okázale řekne:

„Musím s tebou mluvit.“

Adrienovi se náhle udělá zle. Pomyslí si, že mu Pierre Beau bude kázat kvůli strašné hádce s Pym. Adrien jde za ním do kuchyně jako odsouzenec, možná mu dokonce řekne, aby se nekamarádil s jeho vnučkou, což by bylo nemyslitelné, nepřijatelné, nemožné.

Nina je Adrienovo sluníčko. Je jako sestra, a zároveň opak sestry, protože se navzájem vybrali. Nina je pro Adriena samozřejmost. I když chodí na chlapecké záchody a čte ukradené dopisy.

Pierre Beau zavře za Adrienem dveře a chvíli se na ně upřeně dívá. Nina není dědečkovi podobná. Ten má šedomodré oči. Trochu jako barva prádla, které jeho matka často vytahuje z pračky a křičí: „Do prdele! Zase se to zabarvilo!“ Jeho kůže je drsná jako kožená vesta Stevea McQueena na plakátu v Adrienově pokoji. Doručování pošty na kole mu zbarvilo kůži do hněda. Nakrčí čelo a vážně ho pozoruje. Adrienovi vyschlo v puse. Jako by si na chvilku představil, že stojí na stupínku před tabulí, Pymem a celou třídou.

„Myslel jsem na dárek pro Ninu k narozeninám, ale chtěl bych slyšet tvůj názor… Stojan a barvy na malování… myslíš, že by se jí to líbilo?“

Adrien má problém odpovědět. Taková slova nečekal a musí mít čas je strávit.

„Ano.“

„Jsi si jistý?“

„Ano. Myslím.“

„Myslíš, že jsi si jistý? Protože kreslí jenom černou. Říkal jsem si, že by bylo dobře, kdyby se naučila kreslit barvami a štětcem.“

10

10. prosince 2017

Nezachytíme pěnu

V dlaních

Víme, že život odchází

A že z něj nezůstane nic

Se zapálenou svíčkou

Můžeš ještě rozhodnout o cestě

O tvé cestě

Myslíš, že ze všeho zbyla

Jen sůl mezi prsty

Když je lehčí než pírko

Můžeš vést své kroky

Bez smutku a hořkosti

Kupředu, jdi kupředu, protože všechno odchází

Včera byl pohřeb Johnnyho Hallydaye.

Sestra Emmanuelle, Marie Trintignantová, Nelson Mandela, Cabu, Wolinski.

Co dělali Nina, Adrien a Étienne během těch let mlčení?

Nezpívali Stromaeovy písničky, netleskali Rogeru Federerovi, ani neviděli Amélii z Montmartru, neoplakávali Michaela Jacksona, Prince, Alaina Bashunga, Davida Bowieho společně.

„Víš o tom? Zrovna jsem se to dozvěděl.“ Všechny tyto věci, které už si neříkáme, když projdeme dveřmi.

Nějaký muž zavraždil děti na školním dvoře, zničený koncertní sál. Hrůza. Kvůli těmto událostem jsme měli vytočit telefonní číslo, říct si o všech novinkách, smazat dluhy.

Je to už dlouho, co spolu Nina, Adrien a Étienne mluvili.

A já jsem jim chtěla říct, že na zítra svolal prokurátor republiky v Autunu kvůli případu auta v jezeře všechny novináře.

Chtěla jsem, nemůžu. Je to stará písnička od Françoise Hardyové.

Chci, nemohu…

Ale jestli si někdy budeš myslet, že mě miluješ

Nečekej den, týden…

Měla bych jít spát, ale pořád dokola poslouchám muziku. Občas se zvednu, zpívám, představuju si scénu na nějakém stadiónu, například ve Wembley.

Úplně bláznivá.

Venku už je dlouho tma.

Jsem doma sama. Jak by tomu mohlo být jinak? Hodně jsem se snažila.

11

Září 1987

Začátek školního roku šesté třídy, do školy du Vieux-Colombier přicházejí společně.

Rozdělení žáků do tříd je vyvěšeno na dřevěné tabuli. Přicházejí a drží si palce. Jen aby byli spolu.

Padne rozsudek: Nina Beauová a Adrien Bobin jsou v 6. A, Étienne Beaulieu v 6. C.

Když Étienne vidí svoje jméno izolované uprostřed neznámých lidí, cítí se vyloučený. Chce se mu brečet, slzy už se derou do očí, ale potlačí je.

Adrien stojí jako přikovaný. Nemůže uvěřit, že je rozdělili. Zároveň se ale nemůže ubránit myšlence, že to znamená, že bude mít Ninu jen pro sebe. A to celý školní rok.

Nina si rukávem nové bundy rychle osuší slzy vzteku a zklamání. Byla by ostuda, kdyby ji viděli na druhém stupni plakat jako mimino. Potají nařídí svým průduškám: Dnes žádný záchvat, tělo moje, zakazuju ti to, zakazuju ti to, zakazuju ti to.

Na sobě má mikinu, tuhé džíny, příliš bílé tenisky a na zádech skoro prázdnou aktovku.

Étienne si svleče svetr. Je horko. Pramen vlasů si přehodí dozadu. Skloní hlavu. Jeho profil je dokonalý. Nina by ho ráda nakreslila. I když právě teď přechází z dětství do dospívání, jeho tvář a tělo jsou rozdílné. Postavou velký a svalnatý sportovec a tvář s téměř dívčími rysy. Je to stejný rozpor jako mezi jeho klasickým oblečením a plackou punk rockové skupiny Bérurier Noir, kterou má na džínovém batohu.

Adrien mlčí. Pozoruje spolužáky. Je jich o hodně víc než na prvním stupni. A jsou o tolik větší. Jsou tam deváťáci, kteří měří minimálně metr osmdesát. Adrien si v tom obrovském prostoru připadá maličký. Je směšný v džínách, bílých teniskách a černé kožené bundě, kterou mu otec sehnal v Paříži, připadá si, jako by byl v převleku. Adrien vystřihl fotku zpěváka Depeche Mode a poslal mu ji se vzkazem: „Na první školní den chci stejnou bundu, děkuji.“

Pozoruje školní budovy s mnoha okny. Nad každým je jméno básníka: Prévert, Baudelaire, Verlaine, Hugo. Všimne si, že tam nejsou žádné ženy. Je to proto, že ženy jsou jako básně, které nejsou nikdy napsány?

Otočí se a pozoruje Ninu. Ano, holky jsou němé básně.

Ostatní žáci odejdou do svých tříd.

Oni zůstávají zpitoměle stát před vývěskou. Jako by měl někdo přijít a říct jim že je to omyl, že nakonec zůstanou spolu.

„Fajn, tak já jdu,“ pronese Étienne lhostejně. „Uvidíme se před jídelnou… Počkáte na mě, že.“

Jakmile se k nim otočí zády, bolestivě se kousne zevnitř do tváře. Zasraný seznam. Neplakat před ostatními. Najde číslo třídy, budova Hugo, třída 12, jde pozdě, v puse má krev.

Třídní učitelka je vytáhlá jako tyčka a velice škaredá. Je trochu pokřivená, má skoliózu. Brýle na dálku. Bude je učit angličtinu. Nedělá si legraci, když jim oznamuje:

„Já tady budu placená jako učitelka až do důchodu. Jestli se vám bude chtít pracovat, skvělé, jestli ne, můžete si sednout dozadu, to není můj problém.“

První úkol roku: vybrat vzorného žáka. Nějakou samotářskou dívku. To se hned pozná podle držení hlavy, že je snaživá, podle límečku košile, způsobu, jak sedí. Étienne ji zmerčí, posadí se vedle ní. Zná ji od vidění. Myslí si, že spolu chodili do první třídy. Usměje se na něj. Všechny holky se na něj usmívají. Ano, je to Edwige Thomassinová. Bedna. Při písemkách bude moct od ní opisovat. Stejnou taktiku bude muset provozovat ve všech předmětech. Pokusit se všude na Edwige nalepit.