Chorus

Text copyright © Rebecca Kauffman, 2022

Translation © Tomáš Bíla, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-071-8

ISBN mobi 978-80-7689-072-5

Pro A

Hluboká noc ti vdechla duši,

jak se také na světlo ve tmě sluší.

BILL CALLAHAN, „Guiding Light“

Rodina

Jim a Marie Shawovi

a jejich děti:

Wendy

Sam

Jack

Maeve

Lane

Henry

Bette

Důkaz

1929

Druhého května 1929 se Spojenými státy prohnala série tornád. Postihla rozlehlou oblast od Oklahomy až po Maryland, ale to nejhorší zasáhlo Rye Cove ve Virginii, kde o polední přestávce vytrhlo celou školní budovu ze základů. Těžké dubové lavice létaly vzduchem jako suché listí. Hned druhý den se rozšířila pošetilá fáma o tom, že na sousední farmě vichr oškubal slepice tak, že na nich nezůstalo ani pírko, ale hrozivou skutečností bylo, že ve škole zahynulo dvanáct dětí. To se však zjistilo až poté, co spousta zoufalých otců mnoho hodin prohledávala její trosky.

Rodina Shawových žila na sto mil daleko od Rye Cove a tornádo ji nezasáhlo. Dokonce u nich ani nezapršelo. Jim Shaw se o tragédii dozvěděl až o několik dnů později od souseda, který to slyšel z rádia. Neřekl o tom manželce ani dětem, jen si tu zprávu přemílal v hlavě, když opravoval chlívek pro prasata, učil svou klisnu na postroj a ošetřoval jí zánět u oka. Za soumraku vedl Jim klisnu zpátky do stáje, když se za ním přihnal Henry, jejich nejmladší, tak vyděšený, že mu vůbec nebylo rozumět. Naříkal, lapal po dechu a křičel něco, z čeho Jim zachytil pouze visí. Nebo to bylo cizí? Anebo slzí?

Jim najednou cítil, jak se mu svírá hrdlo, a vypravil ze sebe jen chraplavé: „Kde?“

Henry mávl rukou k lesíku liliovníků, kam si děti chodily hrát. Jim ho zvedl do náručí a společně se tam rozběhli. Henry byl citlivý chlapec, kterého rozrušil i hlasitý zvuk, dlouhé stíny nebo kuřecí kosti. Jim se v duchu uklidňoval, že chlapec možná našel chcíplou veverku nebo zajíce, anebo si někdo z jeho sourozenců třeba jen rozbil koleno. Nejspíš to nebude nic vážného. Ale i tak mu srdce bušilo až v krku.

Nebe nad nimi už potemnělo, jen na západě bylo ještě rudé a nad obzorem vykukoval poslední kousek slunečního kotouče. Jim přidal do kroku. Chlapec se ho křečovitě držel kolem krku a koleny ho tiskl v bocích, že se sotva dokázal nadechnout.

Když dobíhali ke stromům, Jim to zaslechl dřív, než to uviděl. Zastavil se, na okamžik zůstal strnule stát, jenom se snažil popadnout dech. Bylo to táhlé pištění, téměř melodické, jako zpěv ptáka, ale jenom jako. Pak zpozoroval třepotání křídel a chemie v mozku se mu během okamžiku úplně proměnila. Adrenalin se vypařil, svaly se uvolnily, napětí celého těla vystřídala letargická úleva.

Postavil syna na zem, řekl mu: „Počkej tu,“ a pomalu se k té věci přiblížil.

Byla to sova! Šedohnědý pták s bílou náprsenkou, očima lemovanýma zlatem a velkými chocholy nad ušima. S výkřikem se pokusila vzlétnout, ale zase spadla k zemi, jako by ji držela nějaká neviditelná síla.

Když Jim přišel ještě blíž, zahlédl na zemi chlupatou kouli. Lasice se sově zakousla do nohy a odmítala se pustit. Byla malá, sotva odrostlé mládě, a pokaždé když se pták pokusil odletět, celá se odlepila od země a natáhla, jako by měla vzlétnout s ním, jen zadní zatínala do hlíny. Visela ve vzduchu, přesně, jak Henry říkal.

Jim se zhluboka nadechl a opatrně přistoupil blíž. Slýchal tu v noci sovy a po ránu nacházel důkazy o přítomnosti lasiček, ale ještě nikdy žádného z těch nočních lovců neviděl na vlastní oči, natož aby byl svědkem takového bizarního souboje, který se před ním odehrával právě nyní. Sova byla z jeho přítomnosti ještě neklidnější, křičela hlasitěji a bila křídly do vzduchu, ale lasička se své kořisti ani teď nepustila. Jim udělal další krok vpřed. Henry se za jeho zády hlasitě rozplakal.

Lasička natočila hlavu a zlověstně po Jimovi blýskla očima. Když si však uvědomila, o kolik je tenhle nový protivník větší, pustila soví pařát a zmizela ve vysoké trávě. Osvobozená sova vylétla do korun stromů a zmizela v tmavém labyrintu větví. Pak se objevila na nebi nad nimi. Zakroužila nad farmou a Jima její majestátní krása, svoboda a vznešenost na okamžik naplnily takovým úžasem, že by si nevzpomněl ani na vlastní jméno.

Henry se připojil k otci a vsunul svou hřejivou, vlhkou ruku do Jimovy dlaně. „Nechtěl jsem, aby umřela.“

„Dobře to dopadlo,“ konejšil ho Jim.

„Bál jsem se, že to nemůže dopadnout jinak,“ povzdychl si Henry.

•••

U večeře Henry vzrušeně vypravoval svým šesti sourozencům, co s otcem viděli pod liliovníky. Jen to, jak plakal, z příběhu vypustil.

Jeho bratr Jack, který nesnesl pomyšlení, že by středem pozornosti měl být někdo jiný, suše odsekl: „Kecáš!“

Jeho sestra Maeve se ohlédla na otce a zeptala se: „Vážně?“

Jim přikývl.

Děti si dychtivě vyslechly popis toho zvířecího souboje.

Po jídle, když děvčata sklízela ze stolu a myla nádobí, Henry přišel za otcem. Povzbuzen tím, jak jeho vyprávění sourozenci přijali, se zeptal: „Mohl bych to vyprávět mámě?“

„Radši později,“ řekl Jim, „až jí bude líp.“

„Možná by se jí udělalo líp, kdybych jí to vyprávěl,“ navrhl Henry.

„Někdy jindy,“ prohlásil Jim a snažil se, aby to znělo vesele a povzbudivě, ale byl tak unavený, že mu to šlo ještě hůř než obvykle.

Paní Shawová zrovna prožívala temnější období a už několik týdnů nevstala z postele. Starší děti už na tohle chování byly zvyklé, ale mladší se na ni pořád vyptávaly, jako by doufaly, že se ze dne na den něco změní. Jim se dotazům na zdravotní stav své ženy vyhýbal, jak to jen šlo, a ani jinak nebyl zrovna hovorný. Prakticky každý člověk, se kterým se za celý život setkal, pro něj byl nerozluštitelnou hádankou, a to včetně jeho vlastních dětí. Často se cítil žalostně neschopen i těch nejobyčejnějších lidských gest. Obával se, že úsilí, které vkládá do komunikace s vlastními dětmi, je v lepším případě nedostatečné, v horším pak zcela nevhodné – že s nimi mluví méně, než by měl, odpovídá vyhýbavě, mění téma... Ale při pohledu do jejich tváří ho jímal strach.

Ulevilo se mu, že Henry tak snadno opustil myšlenku jít do ložnice a povyprávět matce, co se mu dnes přihodilo. Bývaly chvíle, kdy se tak snadno nevzdával.

Jim se posadil ke kuchyňskému stolu a jako skoro každý večer se zahleděl do sešitku, ve kterém si vedl účetnictví. Byl v pokušení požádat Sama, svého nejstaršího, aby to po něm přepočítal, ale rozmyslel si to. Ne snad, že by byl příliš hrdý na to, aby si řekl o pomoc, ale nechtěl Sama večer po dni plném namáhavé práce zatěžovat dalšími úkoly. Lámal si hlavu nad tím, jestli se ještě víc zadlužit a pořídit motorový traktor. Nebo by bylo lepší přikoupit pár kusů dobytka? Dostal by za zdravou prasnici tolik co před pár lety? Hlavou mu vířily myšlenky. Zavřel kurník? Kdyby se sova nebo lasice v noci vrátily, budou vajíčka v bezpečí? A co králíkárna? Velká část farmaření spočívala v tom, že člověk musí chránit, co má, a Jimovi se zdávalo, že ani sebevětší píle a důslednost mu v tomto ohledu nemůže přinést klid. V každém plotě či ohradě se dalo najít nejslabší místo…

Nakonec se zvedl od stolu, aby své nejstarší dceři Wendy pomohl zahnat ty menší do postele. Zvlášť se soustředil na Henryho a doufal, že se mu souboj, kterého se chlapec stal svědkem, nevrátí v podobě strašidelných snů.

•••

Když nakonec sám padl do postele, promítal si Jim v duchu všechno, co se mu ten den stalo. Ale než se dostal k sově a lasici, byl už tak unavený a jeho myšlenky tak roztěkané, že se mu zdálo téměř nemožné, aby to byl zážitek z dnešního dne. Určitě už ho přemohl spánek, protože tohle prostě nemohlo být skutečné – v životě se člověk nestává svědkem takových okamžiků. A kromě toho, samotná sova určitě nemůže být opravdové zvíře, ne? Pták s hlavou jako kočka, s takovým jménem... Jimovy myšlenky se v polospánku točily v kruzích kolem sovy, zkoumaly to slovo ze všech stran a snažily se rozhodnout, jestli je vůbec skutečné a zda se mu dá věřit.

Jeho žena se vedle něj pomalu posadila na posteli a sáhla na noční stolek pro prášky na spaní. Jim ji rozespale pozoroval jedním okem. Zaklonila hlavu a nasucho, bez zapíjení spolkla pilulku – a i to mu připadalo jako sen. Její štíhlá šíje přece nemohla být z tohoto světa. Teprve náhlé zavrzání postele ho vytrhlo z polospánku.

Najednou se mu rozbušilo srdce a mlčky sledoval svou manželku, jak se znovu ukládá ke spánku. Když se její dýchání zklidnilo, Jim se otočil k oknu a zahleděl se na srpek měsíce nad korunami stromů. Představoval si zástup otců z Rye Cove, jak ve světle téhož měsíce chodí s lopatami v rukách a s tvářemi plnými hrůzy i naděje přehrabují hromady trosek v zoufalé snaze získat jistotu, zda jejich děti žijí nebo nežijí. Věděl, že tenhle krásný svět má rozeklaný jazyk. A taky věděl, že všechno, co si myslí, co cítí a čeho se bojí, je skutečné.

Vzpomínka

1934

Maeve Shawová si byla téměř jistá, že si nikdo z jejích sourozenců nevzpomněl, že je to právě rok, co jejich matka zemřela. Pokud to někdo z nich věděl, nedával to nijak najevo. Sama si to uvědomila až v poledne, když hlasatel v rádiu mezi ostatními zprávami prohodil: „A dneska je to právě rok, co New York Giants v pátém zápase Světové série porazili Washington Senators po dlouhém a vyrovnaném utkání, které se protáhlo až do desáté směny.“ Tělo paní Shawové našli na konci té první.

Maeve se rozhlédla po místnosti, jestli ta hláška ještě někomu připomněla, co se tehdy stalo – ale zdálo se, že ne. Všichni se bavili o kobyle, která měla co nevidět rodit. Jack napodoboval frkání a hekání, které od rána vydávala, a popisoval, jak se převaluje na hřbetě. Pan Shaw a chlapci vyčistili celou stáj, svázali kobyle ocas a omyli jí zadnici Pearsovým jemným mýdlem. Teď už jen čekali, až jí praskne voda.

Sotva dojedli, všichni chlapci odešli zpátky do stáje. Děvčata umyla nádobí a nejstarší Wendy pak Maeve a malým sestřičkám řekla, že jestli nemají žádné úkoly do školy, můžou si po zbytek odpoledne dělat, co chtějí. Maeve školu zvládala levou zadní. Ani se nemusela moc snažit a žádné úkoly si domů nenosila. Někdy s učením pomáhala mladším sestrám, někdy ne. Dneska na to neměla náladu. Spíš ji zajímalo, jak přijde na svět hříbě, a tak se vydala za otcem a bratry.

Stájí se linula podivná nasládlá vůně. Maeve došla k stání pro kobylu, u kterého mlčky, v téměř zbožném očekávání, seděli její otec a bratři. Bylo tam šero, mezi prkny pronikalo jen pár proužků slunečního světla, a jeden z nich dopadal Henrymu do tváře. Maeve si díky tomu všimla zvláštní modřiny, kterou měl přesně uprostřed na čele. Nebyla kulatá, byl to vodorovný proužek namodralé kůže, jako kdyby naběhl na hranu stolu, ale nenapadalo ji, co by mohlo být v takové výšce, aby to způsobilo podobné zranění.

Otec jí nabídl svou stoličku, ale Maeve špitla: „Já postojím.“

Kobyla ležela na boku, koulela očima a tmavé, potem se lesknoucí břicho jí rozechvívaly pravidelné kontrakce. Až po chvíli Maeve sebrala odvahu a podívala se na její zadnici, ale z pohledu na to oteklé růžové cosi se jí málem zvedl žaludek. Zavřela oči a říkala si, že to vydrží, že to přece je úplně normální, ale během chvilky jí došlo, že nevydrží a není. Měla co dělat, aby se nepozvracela.

„Fuj,“ zamumlala, otočila se a odešla.

Slyšela, jak se jí Jack posmívá, ale bylo jí to jedno. Když jí studený vánek dýchl do tváře, hned se jí udělalo líp. Byl chladný den, tak akorát na to, aby sluníčko příjemně hřálo. Nechtěla se hned vracet do domu a vysvětlovat, proč nezůstala ve stáji, a tak se šla projít. Vyrazila podél pole a došla až k lesu. Šla dost rychle a pěkně se zahřála, a tak se dala pěšinou mezi javory a duby, aby se zchladila v jejich stínu. Napadlo ji, že by si mohla zout boty a chvíli se brouzdat na okraji rybníka.

Když přišla na břeh, s překvapením zjistila, že tu není sama. Kousek od ní, za výběžkem porostlým orobincem, stál mládenec s rybářským prutem v ruce. Měl nahozeno doprostřed rybníka. Oblečení měl dost obnošené a na hlavě mu seděla zelená buřinka. Po chvilce si jí také všimnul, jednou rukou pustil prut a zamával jí.

Maeve věděla, že jejich otec sousedům dovolil, aby sem chodili na ryby, ale zároveň znala všechny chlapce z okolí a věděla, že tenhle mezi ně nepatří.

„Kdo jsi?“ zeptala se.

„John Winthrop,“ představil se. „A kdo jsi ty?“

„Patří mi to tu,“ řekla.

„Co?“ houkl na ni a přiložil si dlaň k uchu.

Obešla orobinec a přistoupila blíž. Na břehu ležela červená plechová krabička s rybářským náčiním a nakousnutý sendvič na kousku voskovaného papíru.

„Patří mi to tady,“ zopakovala pevně.

„Tak ty jsi Jim Shaw?“

Přimhouřila oči.

On se zasmál. „Strejda a teta říkali, že sem můžeme chodit na ryby.“

„A kdo je tvůj strejda a teta?“

„Joe a Helen.“

Aha, Winthropovi. „Že jsem tě tu ještě nikdy neviděla,“ poznamenala Maeve.

„Přijel jsem před týdnem. Dohodli se s našima, že mě vezmou k sobě, protože strejda Joe potřebuje pomocníka a já u nás žádnou práci nesehnal.“

Maeve věděla, že sehnat práci je pořád těžké, přestože od krachu uplynulo už pár let. Jednou za čas se i u nich na farmě objevovali různí mladíci a vyptávali se otce, jestli by je nezaměstnal. Jim je vždycky zdvořile odmítal s tím, že se syny všechnu práci zastane sám, a že by si stejně nemohl dovolit jim za jejich pomoc zaplatit. Někdy ho přemlouvali a prosili. Někteří byli kost a kůže. Bylo to skličující.

John Winthrop rozhodně nebyl kost a kůže a nevypadal ani sklíčeně. Maeve se dokonce zdálo, že na čeledína je docela dobře živený.

„Naše kobyla dneska rodí,“ řekla bezděčně.

„Fakt, jo?“

Přikývla. „Berou?“ zeptala se pak.

„Zatím ne.“ Navinul vlasec a znovu ho nahodil. Dělal to pomalu a soustředěně, jako by chtěl, aby si všimla jeho dokonalé techniky.

Maeve byla dost pěkná, aby se za ní kluci otáčeli. Většina dívek v jejím věku – ve čtrnácti – po pozornosti chlapců toužila, jenomže ona byla příliš svéhlavá, nedokázala se držet zpátky a chlapci rychle ztráceli zájem.

„Nechceš sendvič s tuňákem?“ zeptal se John Winthrop.

„Ne.“ Pořád měla po tom zážitku ve stáji žaludek jak na vodě. „Odkud jsi?“

„Z Chesterfieldu. Víš, kde to je?“

„Jo.“

Pomalu navíjel vlasec a pak znovu nahodil. „Strejda s tetou říkají, že tvůj táta je světec.“

Maeve nikdy neslyšela, že by se o komkoli říkalo, že je světec – samozřejmě kromě opravdových svatých. „Že je táta světec?“ zopakovala zaraženě.

John Winthrop přikývl.

„Proč?“ zeptala se Maeve.

„Na to jsem se chtěl zeptat tebe,“ pravil. „Nic víc mi o něm neřekli.“

„Možná proto, že nechává sousedy, aby rybařili na našem rybníce?“ napadlo Maeve, přestože sama cítila, že takové přátelské gesto k povýšení mezi světce nejspíš nestačí.

Pak tu samozřejmě bylo ještě to, jak se jejich otec po dlouhé roky staral o jejich matku, nikdy na ni nezvýšil hlas a nikdy o ní před dětmi neřekl nic špatného. Naopak, vždycky svou manželku hájil, když někdo z nich – většinou Maeve nebo Jack, kteří mívali největší problémy udržet jazyk za zuby – prohlásil o matce něco ošklivého. Ona za to nemůže, říkával jim otec pokaždé. Je to jako nemoc. Ona taková ve skutečnosti není. Že by se člověk mohl stát světcem kvůli víře, že někdo, kdo se chová špatně, je v jádru dobrý?

A kromě toho, jak by o tom všem mohli vědět Joe a Helen Winthropovi? Co si Maeve pamatovala, celá rodina se vždycky snažila, aby problémy jejich matky nepronikly na veřejnost. Nikdo ze sousedů nevěděl o moc víc, než že trpěla nějakou neurčitou nemocí a pak zemřela. Až teď Maeve napadlo, že se o její matce v sousedství možná vědělo víc, než si dosud myslela.

„A nic jiného o nás neříkali?“ zeptala se. „Třeba o naší mámě?“

John Winthrop zavrtěl hlavou. „Proč? Co je s vaší mámou?“

„Je mrtvá,“ řekla Maeve. „Třeba to.“

„Aha.“

Chvíli mlčky stáli kousek od sebe a pak John Winthrop začal zpívat – docela dost falešně – písničku, kterou Maeve neznala, ale měla pocit, že jí měla přinést útěchu. Možná to bylo něco nábožného.

„Tak se měj,“ rozloučila se Maeve a otočila se k odchodu.

Přestal zpívat. „Chceš naučit nahazovat?“ navrhl jí.

„Já už to umím,“ houkla. „Čau.“

Paní Shawová zemřela, protože si spletla prášky na spaní s prášky proti úzkosti. Aspoň se to tak říkalo. Anebo obráceně. A každopádně si jich vzala víc, než měla. Wendy a Sam, nejstarší ze sourozenců, ji našli mrtvou, zatímco ostatní poslouchali přenos z baseballového zápasu, a dospěli k celkem přesvědčivému závěru, že dopoledne na chvíli usnula, pak se probudila a myslela si, že je ráno, a tak si silnou ranní dávku medikamentů vzala podruhé jen o pár hodin později. Maeve věděla, že se Wendy a Sam hodně snaží, aby tomu ostatní uvěřili. Sama nechápala, proč se oba tak silně kloní k téhle variantě. Jí osobně by sebevražda připadala podstatně méně trapná. Chápala Wendy a Sama – pokud šlo o jejich nejmladší sourozence, Henry a Bette by možná ani nevěděli, co to sebevražda je. Ale samozřejmě věděli, že matka je hodně nemocná. Několik let měla prudké výkyvy, takže nikdo nikdy nevěděl, co od ní může čekat. Ale postupem času to už všichni věděli, protože u ní začal převládat jediný stav – byla bledá, truchlivá a otupělá. Poslední rok života téměř nevstávala z postele a nepřála si, aby děti vstupovaly do jejího pokoje, pokud jí zrovna nenesly jídlo. Henry a Bette se někdy dohadovali, kdo jí ho bude smět donést. Tolik stáli o to, aby aspoň na chvíli viděli maminku. Maeve rozčilovalo, jak ti menší nikdy neztráceli naději. Když za ní přišli, sotva se na ně podívala, natož aby je objala nebo políbila. Ale co na tom? O paní Shawové už se stejně nikdo nechtěl bavit. Maeve usoudila, že to je tím, že se všem ulevilo, když zemřela, ale nikdo si to nechtěl připustit. Maeve obvykle předpokládala, že si lidé o věcech myslí to samé, co ona. Každopádně byla ráda, že se dnes o matce nikdo ani nezmínil. Vypadalo to, že výročí její smrti uplyne bez povšimnutí, že nebude žádná vzpomínka.

Když se Maeve vracela na farmu, zahlédla jednoho z chlapců, jak vychází ze stáje a míří k domu. Trochu se jí ulevilo při pomyšlení, že nebyla jediná, kdo to tam uvnitř nevydržel. Z té růžové boule na zadku kobyly se udělalo špatně i jednomu z jejích bratrů.

V domě jí Wendy potvrdila, že se Henrymu z porodu udělalo nevolno a šel si lehnout do pokoje chlapců.

Kolem páté přišel Jack. Oznámil jim, že se hříbě konečně narodilo a že v podstatě vypadá jako pytel černého slizu. Hříbě i kobyla se zdály být v pořádku, nicméně otec vzkazoval, aby se na ně zatím nikdo další nechodil dívat, ať mají klid a můžou si odpočinout. Kromě toho měl Jack doma vyřídit, že na ně nemají čekat s večeří. Henrymu už bylo lépe a zdálo se, že by rád znovu šel za ostatními do stáje, když už je hříbě na světě, ale nic neřekl.

Děvčata a Henry společně povečeřeli a umyli nádobí. Pak chvíli hráli karty, ale když se Wendy zvedla, že musí venku posbírat prádlo, nechali toho. Maeve si vzala starý časopis a četla si. Připadala si podivně unavená na to, že toho přes den moc neudělala. Zahleděla se z okna na zapadající slunce a rudé nebe, proti kterému se větve stromů rýsovaly jako černí kostlivci. V domě se ochladilo.

Maeve vyběhla nahoru do pokoje, který sdílela se svými sestrami, a vzala si svetr. Cestou se zastavila u dveří pokoje chlapců, protože zevnitř zaslechla zvláštní rytmické klepání a tichý hlas. Sam a Jack byli s otcem pořád ve stáji a pozorovali hříbě, jestli pravidelně dýchá a jestli ho kobyla začne kojit. Všechna děvčata byla dole, vždyť je tam před chvilkou viděla. V pokoji tedy mohl být jedině Henry. A zřejmě si povídal sám se sebou. Opatrně přitiskla ucho ke dveřím.

„Miluju tě, Ježíši,“ říkal Henry svým dětským hláskem, ale s takovou naléhavostí, jakou u něj nikdy neslyšela. „Miluju tě, opravdu.“

Před několika týdny se Henry s rodinou svého nejlepšího kamaráda ze školy zúčastnil kázání pod širým nebem. Pan a paní Shawovi na takové akce nikdy nechodili. Ani doma se před jídlem nemodlili, pokud zrovna neměli návštěvu, což se stávalo jen zřídka, a do kostela chodili jen na svatby a pohřby. Nikdo z Henryho sourozenců nikdy nešel na žádné kázání, ani po tom netoužili. Ale Henry tam hrozně moc chtěl, zvlášť když mu jeho kamarád vyprávěl o pečených kuřatech, která tam mívají, a o těch burcujících projevech. Pan Shaw prohlásil, že v tom nevidí problém, pokud bude Henry do neděle do večera doma, a tak Henry vyrazil na celý víkend s rodinou svého kamaráda na pouť v Appomattoxu.

V neděli se vrátil s vážným, zasmušilým výrazem. Jack si ho večer dobíral a měl různé poznámky, jako jestli mu čert neukradl jazyk.

Od té doby, aspoň pokud Maeve věděla, Henry o pouti nikomu nic neřekl. Sama na ni dodnes už ani nepomyslela.

Když se klíčovou dírkou podívala do pokoje, viděla, že Henry klečí na kolenou v nohách své postele a to pravidelné klepání pochází od toho, jak čelem buší do pelesti. Najednou si vybavila tu modřinu, které si dnes všimla na jeho hlavě. „Já tě opravdu miluju, Ježíši,“ hučel chlapec naléhavě. Buch, buch, buch, bušil přitom svou malou hlavičkou do pelesti. Pořád dokola.

Maeve chtěla otevřít dveře a zastavit ho. Chtěla ho obejmout a říct mu To bude dobrý nebo Neubližuj si nebo To nevadí, že jsi ji nemiloval – já taky ne.

Ale zůstala na chodbě. Zdálo se jí, že kdyby Henrymu ten okamžik nějak narušila, bylo by to pro něj ještě horší. A tak jen mlčky přihlížela, aby se ujistila, že si její bratr nezpůsobí žádné vážné zranění, třeba že neztratí vědomí, a čekala, až skončí.

S úžasem si uvědomila, jak záhadný se jí její malý bratříček najednou zdál. V jediném okamžiku. Člověk si myslí, že zná svůj život od A do Z a že to ani nemůže být jinak, ale pak najednou zjistí, že život kohokoli jiného je plný zápletek a tužeb a posedlostí, které si sám ani nedokázal představit. Životy lidí kolem nám zůstávají tak cizí, jako kdyby se odehrávaly na Měsíci.

Henry pořád dokola tloukl hlavou o pelest a ujišťoval Ježíše, že ho opravdu miluje. Maeve chtěla počkat, dokud neskončí, ale nakonec to nevydržela. Zaklepala na dveře a otevřela je dřív, než stačil něco říct.

Henry vyskočil na nohy a zíral na ni s pusou dokořán.

„Už toho nech,“ řekla mu.

„Tak jo.“

„A už to nikdy nedělej, jo?“

„Dobře.“

Maeve netušila, jestli to splní. U něj si nikdy nebyla jistá.

Výlet

1951

Henry Shaw, druhý nejmladší ze sourozenců Shawových, si spolu se svou manželkou Anne vychutnával kávu na terase hotelového pokoje. Na opálených tvářích je příjemně chladil svěží vánek od moře. Když se Mimi, jejich dcera, probudila, objednali si přes pokojovou službu snídani. Mimi zamyšleně jedla a pozorovala přitom svou matku. „Ty vlasy máš takhle lepší,“ prohlásila po chvíli.

Anne se chystala vyrazit a její dcera jí kladla jednu otázku za druhou. „Řekneš o mně té svojí kamarádce? A co jí o mně řekneš?“ Nebo: „Budeš tam umět zaparkovat?“ A pak potichu: „To budu muset s tátou na pány, anebo se mnou půjde na dámy?“

Anne si měla vzít auto a strávit celý den se spolužačkou z univerzity, která teď žila v Cape May, necelou hodinu odsud. Večer se pak měla vrátit a sejít se s Henrym a Mimi v Sunset Grill, kde měli na šestou objednaný stůl.

Henry zatím sám s jejich dcerou moc času nestrávil a bylo zřejmé, že z toho všichni tři jsou docela nervózní. Pracoval jako inženýr v Bellově telefonní společnosti, kde sice dostával pěkný plat, ale často musel dělat přes čas. Anne byla vystudovaná učitelka pro první stupeň a momentálně byla v domácnosti, ale chtěla se vrátit do zaměstnání, jakmile Mimi nastoupí do školy. Henry už měl jejich dceru hodinku nebo dvě párkrát na starosti, aby si Anne večer mohla odpočinout ve vaně nebo si vyrazit na koktejl s kamarádkou, ale aby spolu oba strávili celý den, to se stávalo jenom výjimečně.

Sotva Anne odešla, Mimi se otočila k otci a zeptala se: „Tak co podnikneme?“

„Půjdeme na pláž?“ navrhl Henry.

„Nebo na molo?“

„Dobře. Ale vezmeme si i věci na koupání, kdyby sis to náhodou rozmyslela.“ K moři to bylo čtvrt hodiny pěšky.

Henry naskládal plavky a hračky do velké plátěné tašky a skládací křesílka s popruhy si navlékl na ramena. „Neměl bys mě namazat opalovacím krémem?“ zeptala se Mimi. A když to udělal, dodala: „Nezapomněl jsi na něco?“

„Na co?“

„Na můj klobouk?“ Žlutý plážový klobouček jí pevně sedl na kudrnatou hlavu.

Cestou k pobřeží si Mimi stěžovala, že jí sluníčko svítí do očí, ukazovala na každý hotel, který míjeli, a nahlas přemítala, proč se nemohli ubytovat někde blíž u vody.

Týden u moře v Jersey byl Annin nápad a Henry souhlasil, že to zní celkem dobře. Několik posledních „dovolených“, na které spolu vyrazili, byly cesty za Henryho otcem, kterému už zdraví moc nesloužilo, a nejstarší sestrou Wendy, která s otcem bydlela na rodinné farmě ve Virginii, aby se o něj mohla starat. Ani jeden z nich se na tyhle výlety netěšil, ale Henrymu záleželo na tom, aby Mimi strávila s dědečkem aspoň trochu času, dokud je naživu. V loňském roce ale do Virginie vyrazili hned několikrát, a tak souhlasil s cestou k moři pod podmínkou, že Anne zajistí hotel a vše okolo. Henry byl celkem přizpůsobivý, ale nerad na sebe bral odpovědnost za to, aby se druzí dobře bavili. Zatím se jim celý týden náramně vydařil, přestože to na pláž bylo trochu dál a Mimi tím pokaždé velmi trpěla.

Na mole hned zamířila k dalekohledům na mince a zkoušela, jestli nezahlédne delfíny nebo velryby. Potom šli do obchodu, kde prodávali kraby poustevníky v malých drátěných klíckách. Někteří měli ulity pestrobarevně pomalované lakem na nehty. Mimi si je chodila prohlížet celý týden a Henry s Anne jí slíbili, že jí před odjezdem domů jednoho koupí.

Prodavač už za ten týden Mimi dobře znal. „Tak co máme dneska v plánu, slečno Mimi?“ ptal se, jakmile ji spatřil.

„Máma jela za kamarádkou do Cape May,“ odpověděla Mimi. „Takže budu celý den s tátou.“

„Aha,“ přikývl prodavač.

„Ale táta neví, jak se o mě starat,“ dodala Mimi.

Henry i prodavač se zasmáli, zato Mimi se zdála být zklamaná, že její poznámka nevyvolala větší pozdvižení.

Pak se chtěla dívat na puberťáky, kteří na mole hráli na automatech.

Pak jí bylo horko a chtěla se jít vykoupat. Henry našel veřejné toalety – byly to jednotlivé kabinky nerozdělené na pánské a dámské, a Mimi zas vypadala trochu zklamaně. Tentokrát kvůli tomu, že se tak snadno vyřešila zapeklitá otázka, který z nich by měl jít na nesprávné toalety, aby se převlékli.

Dole na pláži se Mimi obdivovala veliké soše mořské želvy, kterou tu kdosi postavil z písku, a pak jí ukopla jednu pískovou ploutev. Vybrala si místo nedaleko stanoviště plavčíka, který jí včera dal bonbon, ale dnes jí jenom zamával a Mimi na to řekla: „Fajn, tak fajn.“

Vyrazili do vody a Mimi se chytila otce za ruku. Bála se vln, ale zároveň chtěla jít na hloubku, takže ji musel držet za ruku a před každou vlnou ji nadzdvihávat. Zpěněné hřebeny vln se třpytily v paprscích slunce. Zůstali ve vodě dlouho, nejdéle za celý ten týden, a Mimi se konečně přestala bát. Radostně pištěla, chytala se tatínka kolem krku a pohazovala kudrnami sem a tam. Henry cítil, jak se mu po celém těle rozlévá slastný pocit spokojenosti.

Nakonec měla Mimi dost. Šli se znovu převléknout. Už bylo skoro poledne. Anne už před několika hodinami dorazila do Cape May.

„Co by sis dala k obědu?“ zeptal se Henry.

Mimi ukázala na stánek s karamelem a řekla: „Tohle.“

„A maminka by ti dovolila sladkosti místo oběda?“

„Co na tom záleží? Ona se nikdy neptá A dovolil by ti to tatínek?“

Tím se Henrymu prakticky potvrdilo, že by to Anne nedovolila. „Po obědě,“ rozhodl.

„Ale no tak, co kdybychom si dali teď?“ ponoukala ho Mimi, jako by ho vyzývala na zkoušku odvahy. Ale Henrymu vůbec nevadilo, jestli si o něm dcera bude myslet, že je slaboch, když se ohlíží na to, co by udělala její matka.

Vzpomněl si na Anne a napadlo ho, že teď asi obědvá s Lindou. Představoval si ji, jak usrkává Chardonnay a vykládá Lindě o tom, jak si poslední dobou žije. Možná seděly někde na terase a jedly krevety. Anne na sobě měla ty nové mátově zelené šaty, které si ráno žehlila. Napadlo ho, že Linda bude dotírat a vyptávat se, jak jim to klape v ložnici, a doufal, že Anne řekne: Nemůžu si stěžovat! nebo tak něco. Henry neměl tušení, jak si, ať už v ložnici nebo kdekoli jinde, vede ve srovnání s manžely Anniných kamarádek, ale doufal, že může s hrdostí říct, že se s ním má dobře. Záleželo mu na tom, aby Anne nedával žádný důvod hovořit o něm tak, jak třeba jeho mladší sestra Bette mluvila o svém muži, Rayovi.

Table of Contents

Důkaz

Vzpomínka

Výlet