Deadly Cure

Copyright © Mahishika Cheshire, 2022

First published as Deadly Cure in 2022 by Vintage.
Vintage is part of the Penguin Random House group of companies.

Translation © Simoneta Dembická, 2022

© Nakladatelství JOTA s.r.o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-045-9
ISBN mobi 978-80-7689-046-6

Andrewovi

PROLOG

Rea

„Náhlá srdeční zástava.“

Můj pager obvykle vydává pípavý tón. Když se z něj ozve řeč, přináší jen špatné zprávy. Na pozadí statického praskání promlouvá klidný ženský hlas. „Náhlá srdeční zástava. Lékařský tým okamžitě na oddělení urgentního příjmu dospělých. Resuscitace.“

Rozběhnu se. Ven z ordinace, dolů po schodech. Matt, anesteziolog na pohotovostní službě, mě následuje; tenisky mu při běhu vržou.

Ve vstupní hale míjíme Chálida, vedoucího lékaře chirurgického oddělení, který má také pohotovost. Jeho pager pípá: „Úraz. Chirurgický tým okamžitě na oddělení urgentního příjmu. Resuscitace.“

„Zajímalo by mě, jestli je to ten samý případ,“ řeknu, když se rozbíhá podél nás.

„Možná. V každém případě to vypadá, že se na sále sejdeme všichni lékaři z nemocnice.“

Podrážky nám prokluzují, jak sprintujeme tmavou chodbou. Po rušné noční směně fungujeme na autopilota, jsme příliš unavení, než abychom mluvili. Je půl sedmé ráno a nemocnice se právě probouzí. Zaměstnanci přicházející na ranní směnu kráčejí proti nám v teplých zimních kabátech, zapnutých až ke krku. Prosklenými dveřmi hlavního vchodu proniká slabé světlo z temně šedého nebe. Je to zvláštní pocit, jak temnota ustupuje dnu, který ještě úplně nezačal. Při běhu se v duchu vracím k tomu, co mi dělá starosti celou noc: Hlasová zpráva od Fenga, kterou jsem dostala na začátku směny před dvanácti hodinami. Musím s tebou mluvit, až přijdeš domů.

Řítíme se oddělením urgentního příjmu a dvojitými dveřmi do operačního sálu. Ve velké bíle dlaždičkované místnosti jsou čtyři resuscitační boxy, všechna lůžka jsou prázdná. Světlo ze zářivek ve stropních panelech je nepřirozeně jasné a vzduch je ostře cítit dezinfekcí. U jednoho lůžka stojí a povídá si skupinka lékařů a zdravotních sester v modrém zdravotnickém oblečení. Bo, lékař na odborné praxi, se s námi vítá. Pod očima má tmavé kruhy.

„Koho sem vezou?“ Navlékám si gumovou zástěru a latexové rukavice. Z pudru uvnitř mě svědí prsty.

„Muž, jedenatřicet let, náhlá srdeční zástava po dopravní nehodě.“

Matt vzhlédne od dýchacího přístroje a hvízdne. „Chudák. Co ještě víme?“ Skládá velký plastový přístroj podobný balónku s hadičkou na konci, jímž bude stlačováním vhánět vzduch do plic pacienta.

„Trauma se silným krvácením a zraněním hlavy. Poranění krční páteře není vyloučeno.“

Ten pacient má četné potíže. Ale naší prioritou bude obnovit jeho srdeční činnost, než se začneme zabývat jakýmikoli dalšími potenciálními komplikacemi: zlomeninami, vnitřním krvácením, poškozením plic nebo srdce – čímkoli, co zapříčinilo zástavu srdce. Do papírové emitní misky si připravuji vybavení na krevní test: injekční stříkačku, alkoholový dezinfekční tampon, zelenou injekční jehlu. Pracuji mechanicky, protože jsem to dělala tolikrát, že se pro mě příprava na srdeční zástavu stala čímsi běžným.

Dveře od příjezdové rampy sanitek se prudce otevřou. Ledový vzduch mě štípe do předloktí, odhalených pod krátkými rukávy zdravotnické haleny. Objeví se tři záchranářky v tmavě zelených kombinézách. Jedna tlačí nosítka, druhá běží vedle nich a pumpuje krev z vaku do žil pacienta. Třetí paramedička sedí na okraji nosítek a tělo se jí zvedá a klesá do rytmu komprese pacientova hrudníku, kaštanově hnědý culík se jí houpe ze strany na stranu. Z pacienta je vidět jen pravá paže; dlouhá a postříkaná zaschlou krví. Zastaví se před námi.

„Jedenatřicetiletý muž, ve vysoké rychlosti narazil autem do zdi,“ sděluje jedna ze záchranářek věcným tónem. „Krční páteř zablokovaná. Dostal dvě jednotky krve a třicet minut KPR. Zatím jsme ho nedokázali identifikovat.“

Sestry a lékaři okamžitě přepnou na nejvyšší rychlost. Na sále zavládne horečný ruch a hluk, všichni začnou mluvit a po dlaždičkové podlaze dupou rychlé kroky. Tým se shlukne kolem nosítek a přemístí pacienta na lůžko. Ošetřovatel rozstřihne pacientovo tričko. Kdysi bylo zřejmě bílé, ale teď je nasáklé rudou krví. Na hruď mu připevní elektrody, aby mu mohli podat šok, a připojí ho na přívodní kabely, které vedou do monitoru srdce. Jakmile je přístroj zapojený, na displeji se objeví nahodilá, klikatá linie. Nebezpečně nepravidelný srdeční rytmus. Přistoupí zdravotní sestra, připravená převzít kompresi hrudníku.

„Dvacet osm, dvacet devět, třicet.“ Záchranářka nahlas počítá a přitom si s dokonale nacvičenou rutinou vymění místo se sestrou, která pokračuje ve stlačování pacientova hrudníku.

„Nedotýkejte se pacienta. Probíhá analýza rytmu.“ Hlasová výzva defibrilátoru, přístroje, který podává elektrické výboje, aby restartoval srdce, přeruší její horečnou činnost.

„Všichni ustupte!“ zavelí Bo. Sestra přestane s masáží srdce a všichni o krok ustoupíme, abychom nedostali šok.

„Výboj doporučen.“

Když je výboj podán, pacientova hruď se zvedne několik centimetrů nad lůžko a pak s žuchnutím dopadne zpět. Bo mu měří puls v tříslech.

„Nic.“

„Pokračujte v KPR.“ Buch, buch, znovu začne komprese.

Protáhnu se shlukem těl kolem postele a chystám se vzít pacientovi krev. Sáhnu po jeho zkrvavené paži. A pak je uvidím. Podlomí se mi kolena. Ruka se mi třese, když mu otáčím zápěstí a zkoumavě si je prohlížím. Skleněný ciferník je rozbitý a stříbrné ručičky visí nakřivo, ale přesto poznávám dárek, který jsem mu dala k narozeninám minulý rok. Jehla mi vypadne z ruky a s cinknutím dopadne na podlahu.

„Hele, není to jeden z našich doktorů?“ zeptá se někdo. Atmosféra v místnosti se náhle, přímo hmatatelně změní. Všichni se tlačí k lůžku, aby se podívali.

Musím mít jistotu. Nutím se pohlédnout mu do tváře.

Hned je jasné, proč ostatním trvalo tak dlouho poznat kolegu, s nímž jsou denně ve styku. Krční límec, jako nastojato postavený megafon, skrývá spodní polovinu pacientova obličeje. Po obou stranách hlavy má velké červené plastové podložky sloužící ke stabilizaci krční páteře. Zavřené oči má opuchlé a obličej potřísněný krví. Obvykle dokonale upravené černé vlasy má rozcuchané a plné střípků skla. Vůbec nevypadá, jak by měl. Proč je tady? Má být zachumlaný v posteli v našem společném bytě, přitulený ke svému příteli. Můj lékařský mozek okamžitě analyzuje situaci, i když nechci. Jen osm procent pacientů se zástavou srdce, k níž došlo mimo nemocnici, je úspěšně resuscitováno. On už má srdeční zástavu nejméně třicet minut, utrpěl těžký úraz, poranění hlavy a ztrátu krve. Při tom všem nevidím jako reálné, že bychom ho mohli přivést zpět. Prosím, ať je to někdo jiný stejného věku! Kdokoli, jen ne on.

„To je doktor Tanaka,“ řekne někdo. „Je to Feng.“ Ne, ne, ne! Cítím, jak mi do krku stoupají žaludeční kyseliny. Ten muž na lůžku není jen další anonymní pacient. Je to můj nejlepší přítel. Slyším, jak se kolem mě rozšumí znepokojený šepot.

„Já to udělám.“ Chálid si vezme injekční stříkačku. Otočím se k sestře, která právě končí další dvouminutový cyklus kompresí hrudníku.

„Já to převezmu.“ Můj hlas zní ochraptěle.

„Ne, Reo.“ Bo mě vezme za ramena. „Máš k němu příliš blízko. Je tady dost lékařů, musíš ustoupit a nechat nás pracovat.“

„Ne!“ Bráním se, když mě jemně táhne ze shluku postav kolem lůžka. Ve vzduchu se vznáší kovová pachuť krve. Stropní světla mi připadají jasnější než obvykle. Chvíli stojím opodál a připadám si podivně oddělená od vlastního těla, jako bych sledovala scénu, která se děje někomu jinému. Tým pokračuje v resuscitaci. Matt stojí u hlavy lůžka a ventiluje mého nejlepšího přítele. Všichni dělají, co mohou, ale neznají ho tak jako já. On byl tím, komu jsem plakala na rameni, když mi bylo čtrnáct a moji rodiče se rozváděli. Stála jsem po jeho boku, když se rodině svěřoval se svou sexuální orientací. Proč je tady? A proč se mnou chtěl předtím mluvit? V hlasové zprávě zněl rozrušeně, jak jsem ho ještě nikdy neslyšela. Týká se to Julie. Proč ji zmiňoval? Po tom s Julií a po všem, co se stalo v poslední době… Ne také on. Prosím, ať ne také on.

Zrak se mi zamlží, horké slzy mi stékají po tvářích. Znovu se protlačím blíž k lůžku, sáhnu po odběrové stříkačce, ale sestra mě odstrčí. „Ustup, Reo.“

Rozezní se nepřerušovaný pípavý tón. Podívám se na srdeční monitor. A pak, jakmile spatřím, že se křivka změnila v rovnou čáru, svezu se k zemi.

ČÁST I

KAPITOLA PRVNÍ

Julia

O pět měsíců dříve

4. červen

Seznámila jsem se se sexy klukem. Hrál na kytaru jako host na večeru Open Mic. Po vystoupení za mnou přišel. Bylo na něm cosi oduševnělého, navzdory jeho pitomému, „ironickému“ tričku s příšerkou z reklamy na medové křupky. Jsem ráda, že jsem ho hned neodpálkovala mou oblíbenou výmluvou, že mám přítele, protože pracuje jako vrátný v Londýnském lékařském institutu. Myslím, že se s ním ještě budu muset sejít.

12. červen

Ukázalo se, že sexy kluk z baru, Krish, neví vůbec nic o dění v laboratořích Londýnského lékařského institutu. Ale to nevadí, protože má jako vrátný přístupovou kartu. Celý týden na mě svůdně mrkala z jeho peněženky. Samozřejmě, že ji chci. Otázka je, jak ji získat a nenechat se přitom chytit.

14. červen

Nakonec to bylo snadné. Navrhla jsem Krishovi, abychom se sešli u něj v práci po pracovní době. Jen co jsem ho nechala nenápadně kouknout na mou novou černou krajkovou podprsenku, hned byl svolný. Žádné otázky, proč by to mělo být zrovna v institutu. Stačil příslib sexu a okamžitě spolupracoval. Jako většina mužských. Zatímco se oblékal, rozhlédla jsem se kolem. Mám to vyfocené v mobilu. Amelia Perezová, ať už je to kdokoli, by měla být opatrnější s tím, kde nechává ležet svůj laboratorní deník. Zejména když ho má celý orazítkovaný jako „Tajné“. Teď už vím, čeho se jejich výzkum týká. Je odvážný, průlomový, nepodobá se ničemu, na čem jsem kdy pracovala. Teď tu práci chci ještě víc než předtím. Problém je, že taky vím, že prezentace, kterou jsem si naplánovala na pohovor, je úplně mimo téma. Zatímco ta Reina je naprosto ideální. A ona to vůbec netuší. Ta práce je pro mě jako stvořená. Je to tak nespravedlivé!

16. červen

Dnes se stalo něco naprosto nečekaného. Jako kdyby samotný vesmír zasáhl v můj prospěch. Právě jsem se vrátila z večeře s Reou. Byl to její nápad, protože doufala, že se seznámí s Krishem. Slíbila jsem, že ho přivedu, abych ji umlčela, ale ani náhodou jsem to nemínila dodržet. Čekala jsem, že bude mít spoustu řečí, když uvidí, že jsem sama, ale dorazila do La Foglie s obrovským pořadačem a notebookem pod paží, a zdálo se, že si toho ani nevšimla.

„Nemám dost času,“ prohlásila. Jen tak, místo pozdravu. Byla totálně ve stresu. Položila ten šanon na jídelní lístek a hned ho otevřela, jako bychom byly v práci, a ne v luxusní restauraci.

„Na co?“

„Abych se tohle všechno naučila nazpaměť.“ Začala rychle listovat články, které si vystřihla z posledních čísel odborných časopisů.

„Proč by ses měla učit nazpaměť články o zobrazovacích metodách v lékařství?“

Vrhla na mě pohled, jako bych byla úplný idiot, že se vůbec ptám. „Musím mít přece přehled o nejnovějších trendech.“

Ani jsem se jí nepokoušela ptát, proč je tak posedlá zrovna tímhle tématem. Pustila jsem se do marinovaných oliv, které jsem si objednala. Rea vždy nakonec všechno sama vyzvoní. Ačkoli jsem umírala hlady, vyslechla jsem si její nekonečně dlouhý rozbor článku o výhodách magnetické rezonance, než jsem si objednala hlavní chod. Tu restauraci vybrala Rea, protože slyšela, že tam skvěle vaří, ale sama se zatím ani nepodívala do jídelního lístku.

Konečně pořadač odložila. „Mám se v té prezentaci zaměřit jen na jednu zobrazovací metodu, anebo jich mám raději zahrnout víc?“

„V prezentaci na pohovor?“

Obrátila oči v sloup. „Na co jiného?“

„Ale ty už přece prezentaci máš.“

„Tu dělat nebudu.“

Málem jsem se udusila olivou. „Proč ne?“

Usmála se, jako by čekala, až se zeptám. „Podívej se na tohle.“ Nalistovala článek z týdeníku The Lancet a ukázala na jméno autora. Dr. Owen Ansah. Ten, co s námi bude brzy vést pohovor. Budoucí šéf šťastlivce, který získá místo ve výzkumu.

„Napsal článek na to téma. Takže se možná týká toho, na čem v tom výzkumném projektu dělají.“

Byla úplně mimo. Rea nad vším zbytečně moc přemýšlí, všechno žene do extrému, ale tohle bylo přímo absurdní.

„O tom pochybuju. Ten článek je tři roky starý.“

„Chci udělat něco jiného. Všichni budou prezentovat své dizertační nebo diplomové práce. Chci ukázat, že umím udělat dobrou prezentaci bez toho, že bych to téma roky studovala jako ostatní.“

V duchu vidím Ameliiny zápisky z laboratorního deníku. Oncolytické viry. Rea dělala dizertaci na stejné téma. Má dokonalou prezentaci.

„Snažím se myslet nekonvenčně. Nikdo jiný si nevybere zobrazovací metody. Ale doktoru Ansahovi by se to téma mohlo líbit.“

Vyschlo mi v krku a rozkašlala jsem se.

„Co to s tebou dneska je? Tady máš.“ Nalila mi do sklenice vodu.

Vypila jsem ji celou naráz, zatímco Rea studovala menu.

„Tak co? Myslíš, že se mu to bude líbit?“

„Já nevím.“

„Je to riskantní krok. Myslíš, že je to hloupý nápad?“

Celý týden jsem si pohrávala s myšlenkou, že jí navrhnu, aby si změnila téma prezentace, ale nedokázala jsem se přinutit vědomě jí ublížit. Když si vybere zobrazovací metody, fakticky se zničí sama. Vzpomínám si, jak máma říkávala, že nám na jednom rameni sedí anděl a na druhém ďábel. Nikdy jsem tomu nevěřila. Kdyby to byla pravda, anděl by na mě křičel, abych Ree řekla o Ameliině laboratorním deníku, abych ji přesvědčila, že si tu prezentaci nemá měnit. Ale já tu práci vážně chci. Potřebuju ji víc než ona. Kvůli Amy.

„Lékařské zobrazovací metody, to zní skvěle,“ řekla jsem. Přivolala jsem číšníka. „Rády bychom si objednaly.“

Stejně už ve mně moc andělského nezbylo. Ta ďábelská část jaksi vždycky vyhraje.

KAPITOLA DRUHÁ

Rea

26. červenec

„Co tahle?“

Vezmu z regálu lampičku a vložím ji do nákupního vozíku, který už je plný rámečků, polštářků a nádobí. „Zaplatím ji. Jako dárek do tvého nového bytu.“

Na stínítku ve tvaru obláčku je neónově růžový nápis Jen pozitivní pocity.

Julia na ni pobaveně pohlédne. „To je milé, ale ke mně se moc nehodí. To spíš k tobě. Kup si ji do vašeho bytu.“

Feng ji vytáhne z vozíku a rázně ji postaví zpět na polici. „Promiň, ale jako tvůj spolubydlící musím říct ne. Pokud bys ji tedy neměla zavřenou u sebe v pokoji, nejlépe ve skříni.“

„Podle mě je roztomilá,“ řeknu.

Julia se usměje. „Ale, no tak. Netvař se tak, Dharmasenová. Tak jo, dobře.“ Vrátí ji do nákupního vozíku. „Vezmu si ji.“

Stoupneme si na konec nejbližší fronty. Táhne se přes oddělení nábytku. V paralelních řadách čekají dvojice a unaveně vyhlížející rodinky s vozíky nacpanými až po okraj krabicemi. Děti pobíhají mezi řadami a pletou se lidem pod nohy. Zní tam hluk rozhovorů a pípání pokladen.

Zazvoní mi mobil. Rychle sáhnu do kabelky a málem shodím loktem květináč s nějakou rostlinou. Feng ho zachytí, ještě než dopadne na podlahu.

„Ježíši. To jsi tak nervózní?“

„Asi jo.“ Kontroluji zprávy na displeji. Je to jen e-mail s novinkami z obchodu s oblečením. Mám chuť s telefonem praštit, ale místo toho ho vrátím do tašky. „Tobě se už ozvali?“ zeptám se Julie.

„Řeknu ti, jakmile dostanu zprávu.“

Feng se lokty opře o držadlo vozíku a nakloní svoje skoro dvoumetrové tělo dopředu.

„Už budeme brzy na řadě. Pak ještě sekáče dole v ulici a jsme hotoví.“

Julia mi stiskne paži, pak i Fengovi. „Vy dva jste ti nejúžasnější přátelé. Trávíte svůj jediný víkend volna procházením obchodů s nábytkem, jen abyste mi pomohli zařídit nový byt. A to je přitom venku tak krásně.“

„Vzhledem k tomu, že se stěhuješ příští týden, nedá se říct, že bychom to mohli odložit na jindy,“ řeknu.

Julia vytáhne z peněženky kreditku.

„Byla to skvělá nabídka, nebyl čas se rozmýšlet.“

Majitelka potřebovala sehnat nájemníka okamžitě, a tak si Julia vyjednala byt za mnohem nižší nájem, než je obvyklé.

Vykládám věci na běžící pás. Julia přejde na druhou stranu pokladny a začne skládat nákup do papírových tašek.

Feng mi podá fotorámeček. „Juliin byt je skvělý, ale mně se ten náš líbí. Má osobitý charakter.“

„Pokud osobitý charakter znamená malý a přecpaný. Z krbů jsme udělali odkladiště. A sprcha je prakticky v obýváku.“

„Ale je tam dost místa na mou výstavu tenisek, takže já jsem spokojený.“ Feng si v ložnici sestavil policovou skříň od podlahy až ke stropu, aby měl kde vystavovat svou stále se rozšiřující sbírku vintage tenisek.

„Dostal jsi ten větší pokoj. Nemusíš to dál rozvádět.“

Feng se zasměje. „Když rozděluješ pokoje metodou kámen-
-nůžky-papír, vždycky prohraješ.“

„Dám krk na to, že podvádíš.“ Tímhle způsobem věci rozhodujeme už od té doby, co jsme byli malí, a on skoro vždycky vyhraje.

„To v žádném případě. Kromě toho jsi mohla využít mé džentlmenské nabídky, že si pokoje prohodíme.“

„Ne. Pořád bys bouchal hlavou do stropu, kdybys měl můj pokoj,“ namítnu a mám na mysli šikmý strop kolem střešního okna.

„Tak vidíš. Nakonec je všechno tak, jak má být.“

Obtěžkáni taškami vykročíme všichni tři zpět do letní výhně. V parku na náměstí si hrají u kašny děti v tričkách a šortkách. Ozve se cinkání zmrzlinového vozu.

„Hele, točená zmrzlina.“ Feng si to namíří rovnou k dodávce. „Chcete taky?“

„Jasně. Do kelímku a bez oplatky,“ řekne Julia.

Já zavrtím hlavou. „Pro mě ne.“ Oba na mě pohlédnou, jako kdybych se zbláznila. „No a co? Prostě nemám chuť.“ Jsou skoro dvě odpoledne. Výsledky výběrového řízení na místo vědeckého pracovníka v Londýnském lékařském institutu měly přijít už před dvěma hodinami. Až do dvou ráno jsem nemohla usnout, plná adrenalinu jsem se převalovala na posteli, a už v šest jsem byla zase na nohou. Z vědomí, že každým okamžikem mi může přijít e-mail, který případně změní mou budoucnost, se mi dělá špatně od žaludku.

Spolu s Julií pomalu kráčíme přes náměstí do parku, zatímco Feng kupuje zmrzlinu. Julia se posadí na lavičku. „Je strašně jasná.“

„Co?“

„Ta barva.“ Zvedne obě ruce. Slunce se odráží od lesklého třešňově červeného laku na jejích nehtech. „Na lahvičce stálo karmínová. Kosmetička říkala, že po uschnutí bude ještě tmavší, ale já jsem věděla, že nemá pravdu.“ Sudá si sluneční brýle a zastrčí je do kaštanově hnědých vlasů, aby si mohla nehty lépe prohlédnout. Čeká na stejný e-mail jako já, a přesto se chová, jako by jí to bylo úplně jedno.

Feng se vrací se dvěma zmrzlinami. Jednu podá Julii. V té druhé jsou zastrčené dvě oplatkové trubičky. Jednu mi nabídne.

„Vím, že bys mi jinak tu mou vzala.“

„Dík.“ Ukousnu koneček. Dnes chutná jako z plastu. Rozpuštěná čokoláda mi stéká do dlaně.

Feng se posadí mezi nás. „Tohle bude nejlepší rok, cítím to.“

Vrhnu rychlý pohled na Julii.

„Určitě,“ přikývne. Klidně se usmívá, ale já vím, že si musí myslet to samé. Mohl by být. Záleží jen na tom e-mailu. Přihlásilo se víc než pět set kandidátů. Prošli jsme mnoha osobnostními a psychometrickými testy, pak klinickou simulací, a zůstalo nás padesát. V poslední fázi nás pozvali k pohovoru a přednesu prezentace nějakého výzkumu. Julia i já jsme prošli obojím. Jenže místo je jen jedno.

„Konec konců, je to jen práce,“ zlehčuje situaci Feng.

„To se lehko říká člověku, který už v institutu pracuje,“ poznamená Julie. Feng tam získal místo v prestižním výcvikovém programu na ortopedické chirurgii.

Potím se, tričko se mi lepí na záda. Odtáhnu se od opěradla.

„Není to jen tak nějaká práce. Je to ta práce.“ Moje vysněná práce od chvíle, kdy jsem před sedmi lety promovala jako lékařka. „Bývalí žadatelé se stali generálními řediteli Světové zdravotnické organizace. Dostali Nobelovu cenu, Fengu.“

Obrátí oči v sloup. „Jen říkám, že musí existovat jiná cesta, jak získat Nobelovu cenu, pokud ti jde o to.“ Roztáhne paže na opěradle lavičky a vezme nás obě kolem ramenou. „Ten, kdo se na tu práci nejvíc hodí, ji dostane. Já vím, že to zvládnete obě, ať to dopadne jakkoli.“

„Díky. Možná to nebude ani jedna z nás.“ Dívám se, jak si dva kluci plní lahve vodou z fontánky. „Ať zvítězí ten nejlepší.“

„Anebo ten, kdo má víc štěstí,“ dodá Julia potichu.

„Cože?“

„Nic. Ať to místo dostane kdokoli, domluvme se, že si to ani jedna z nás nebude brát ve zlém.“

„A proč by měla?“

U nohou nám klove do země holub, zelená hruď mu poskakuje. Hodím mu oplatku. Holub se na ni vrhne. Okamžitě se slétnou tři další a přidají se k němu.

„Ten pohovor byl vážně divný,“ řeknu. „A členové komise u prezentace měli všichni kamenné výrazy. Vůbec se nedalo poznat, jestli se jim líbí, nebo ne. Taky se tak chovali, když jsi tam byla ty?“

Julia převrátí oči. „Ano. Už jsem ti to říkala. Byli absolutně bez výrazu.“

„Asi by z nich byli dobří hráči pokeru. Taky se tě ptali na budoucí plány?“

„Ano. Ale to všechno jsme spolu už probraly.“

„Co budete dělat, když tu práci nedostanete?“ zeptá se Feng. Podívá se na nás obě.

„Podám si přihlášku na místa, co zbydou,“ odpovím. Ale protože nová várka zaměstnanců nastupuje už za dva týdny, všechna dobrá místa už budou zabraná. „Minulý týden jsem se dívala na internet, a už tam skoro nic není. Taky to sleduješ, Julie?“

Julia pokrčí rameny. „Ne. Nemůžeme mluvit o něčem jiném?“

„Ale ano. Jen je strašně těžké myslet na něco jiného, takže…“ Sleduji, jak se dívá do dálky. Její oříškově hnědé oči jsou neproniknutelné. „Jak můžeš být tak klidná?“

„Nejsem. Jen to líp skrývám,“ řekne. „Pojďme.“ Odhodí kelímek do koše, ale ten se odrazí od okraje a dopadne na zem. Holubi se na něj vrhnou. „Chci to všechno odvézt do bytu.“

„Půjdete dnes na večírek po výplatě?“ zeptá se Feng. „Napsal mi ten hezký lékárník z našeho oddělení.“ Ukáže nám esemesku. Doufám, že se večer uvidíme. X. A za tím mrkající smajlík.

„Takže ty tam jdeš?“ ptám se.

Feng se opře zády o opěradlo. „Ještě nevím. Příliš tlačí na pilu.“

„Jeden mrkací smajlík je tvoje definice tlačení na pilu?“

„Mrkající smajlík a polibek. To je trochu moc. Navíc minule, když jsem ho potkal na oddělení, mě dokonce pozval na rande. Okamžitě se mi v hlavě rozblikaly varovné kontrolky. Víte, že nestojím o vážný vztah.“ Ale kdysi to bylo jinak. Feng žil v příkladně šťastném partnerském vztahu, dokud mu jeho bývalý přítel před dvěma lety nezlomil srdce. Dilshan, jeho ex, je pro něj dosud citlivé téma.

Julia se zavrtí. „Já se asi později stavím.“

Ponořím ruce do kašny, abych si z nich smyla čokoládu. „Máš něco jiného?“ Umývám si ruce pod kohoutkem a nechávám stékat studenou vodu po zápěstích.

Julia se tváří vyhýbavě.

„Nic důležitého.“

Utřu si ruce do trička. „Máš rande se svým klukem?“

„Není to můj kluk. Je to jen taková aférka.“

„Která trvá už dva měsíce.“

„Ty mi to počítáš?“

„Říká se tomu milenec na zavolanou. Kamarád taky rád,“ objasňuje Feng.

Otočím se k Julii. „Dva měsíce jsou podle mě už vztah. Nepřivedla jsi ho na večeři. Seznámíš nás s ním?“ Vím, že ji tím rozčiluju, ale nedokážu odolat.

Julie obrátí oči v sloup. „Nevím. Uvidíme.“

„To asi znamená, že ho brzy pustíš k vodě,“ řeknu potichu.

„Cože?“

„Ale nic. Jen že ti obvykle všichni milenci začnou jít brzy na nervy, a pak se na ně vykašleš.“

Julia si uhladí bílé lněné šaty bez rukávů. Nějakým zázrakem vůbec nejsou pomačkané.

„Vážně?“

„V podstatě ano. Když k tobě příliš přilnou anebo když se s nimi začneš nudit a podobně.“ Nikdy ničeho nelituje. Je to svým způsobem fascinující, jako pozorovat kudlanku nábožnou v lidské podobě.

Feng zvedne obočí. „Díváte se na to každá jinak. Rea je na vážné vztahy. Julia ne. Tohle všechno už dávno víme. Tak jak to bude s tím dnešním večírkem po výplatě?“

„Já bych se jen ráda seznámila s mužem, který si udržel tvou pozornost už skoro dva měsíce,“ přiznám.

Julia pohodí hlavou a dlouhé kadeře jí spadnou na jedno rameno. „V poslední době toho bylo hodně, ten pohovor, a vůbec. Co ti mám říct? S ním si vždycky ulevím od stresu.“ Zasměje se.

Feng si odfrkne. „To je ale děvče!“

„Je to takové přímočaré,“ zamyslí se Julia. „Je jedno, jestli se vidíme pozdě v noci, protože nestíhám kvůli práci, anebo ho dva týdny v kuse nevidím vůbec. Není v tom žádný blbý pocit viny. Já nevím, jak to dělá Rea.“

Něco na způsobu, jakým to řekla, mě rozčilí. „Proč to nezkusíš, než to zavrhneš?“

„Na to nemám čas.“

„Přiveď ho dnes,“ navrhnu.

Julia sevře rty. „Ty jsi tak neodbytná.“

Feng se dívá někam mezi nás.

Než mohu odpovědět, Julii cinkne mobil, a vzápětí se ozve i můj.

Sáhnu do kabelky. Dlaně mám kluzké od potu, jak se prohrabuju účtenkami, papírovými kapesníčky a klíči, než nahmatám telefon. Přišel mi nový e-mail. Odesílatel: Dr. Owen Ansah. Srdce mi bije jako o závod, když ho otevírám. Když si rychle pročítám zprávu, točí se mi hlava. Děkujeme za účast… tento rok byla velká konkurence… mnoho výborných kandidátů… po důkladném zvážení… Najdu to, až když sroluju půl stránky dolů. S lítostí Vám oznamujeme… Přepadne mě úzkost. Čtu dál, doufám, že jsem to jen špatně pochopila. To má být vtip? Ne, není. Nahoře je moje jméno a číslo mé kandidatury, které jsem se naučila nazpaměť. Slova se rozmažou, jak se mi oči zalijí slzami.

Ozve se zavýsknutí. Julia se usmívá a objímá Fenga.

„Gratuluju.“ Snažím se, aby to neznělo falešně. Nepotřebuji, aby mi potvrdila, co už vím.

„Je mi to líto,“ řekne.

Feng mi stiskne rameno a vrhne na mě soucitný pohled. Stejný výraz vidím v Juliiných očích.

„Nemusí. Zasloužíš si to.“ Mám pocit, že prohrát v soutěži s ní bylo nevyhnutelné. Běžné. Mám strach, že vyzvracím ten kousek oplatky, který jsem snědla.

„Na jakém jsi skončila místě?“ ptá se Julie.

Podívám se znovu do mobilu. Je to snad ještě horší, protože jsem byla tak blízko. Myslím na to, jak se moje slibná budoucnost, prakticky zaručená touto prací, pomalu rozplývá.

„Na druhém.“

V pohledu jejích oříškově hnědých očích postřehnu zaváhání. „Vím, jak moc jsi tu práci chtěla.“

„Já ti to vážně přeju, Julie.“ Myslím to vážně. „Budeš skvělá vědkyně.“

Vymění si s Fengem pohled.

„Vyrazíme do těch secondhandů?“ zeptá se Julia. „Máme spoustu času, stihneme ještě odvézt ty věci domů a připravit se na večírek.“

Feng se usměje. „Takže sis to rozmyslela.“

„Teď mám co slavit.“ Na tváři má široký úsměv. Pak pohlédne na mě, jako by se chtěla ujistit, že je v pořádku, když přede mnou dává najevo štěstí.

Vezmu ji pod paži.

„To vážně máš.“

Procházím s nimi bazary kolem Tottenham Court Road a předstírám nadšení, když se Feng s Julií probírají keramikou, obrázky a různými tretkami. V jednom najde Feng starou botanickou knihu s kresbami rostlin.

„Tuhle vezmeme. Některé tisky můžeme zarámovat.“

Julia si prohlíží nažloutlé stránky. „Jo, hodí se do těch rámečků, co máme. Co myslíš, Reo?“

Stále se usmívám. „Jsou super.“

„Půjdeš dnes večer s námi, že jo?“ zeptá se.

„Jasně.“

S knihou pod jednou paží a s vázou pod druhou vykročí k pokladně.

Feng zpomalí. „Určitě jsi v pořádku?“

„Jasně,“ znovu se usměju. Svaly v obličeji mě začínají bolet z toho napětí.

„Vážně? Protože by bylo normální, kdybys nebyla.“

Opět na mě vrhne ten soucitný pohled. Nevadilo by mi to, kdybych ho už neviděla tolikrát předtím. Od lékařů v nemocnici před léty, od přátel, kolegů na fakultě, od zkušební komise na medicíně. Pak se všechno zlepšilo. Ale i když se propast mezi schopnostmi jiných lidí a mými překlenula, stále tady zůstávala Julia. Ať jsem se snažila sebevíc, vždy byla lepší.

„Jdu na chvíli na vzduch.“ Vyjdu ven do slunečního světla. Turisté vycházející z metra za sebou táhnou kufry na kolečkách. Stojím tam, opuštěná v davu. Jen jednou se mi podařilo Julii předstihnout, když jsme psaly dizertační práci. Nejsem hrdá na to, jak jsem toho docílila. Nicméně, to už je dávno minulost. Mělo to tak být. Soutěž o práci v lékařském institutu byla vyrovnaná. Žádné pokoutné taktiky. Jen jsem se snažila ze všech sil, abych uspěla. A téměř se mi to podařilo, ale nakonec mě porazila. Ten Fengův pohled jsem už viděla dřív, ale dnes to tak nemělo být.

Julie s Fengem vyjdou ven a vzrušeně si povídají. Zmlknou, sotva mě zahlédnou. Vládne mezi námi podivná atmosféra. Julia v podstatě září štěstím, i když vidím, že se to snaží zakrýt. Feng se ocitl v nezáviděníhodné pozici, protože má radost kvůli jedné z nás, ale cítí se špatně kvůli té druhé.

„Pojďme.“ Feng ukáže směrem k boční ulici, kde stojí zaparkovaný jeho Volkswagen Golf.

„Nějak mi není dobře,“ řeknu. „Půjdu domů.“

„Co ti je?“ ptá se Feng.

„Bolí mě hlava,“ lžu. Není to bolest hlavy, ne tentokrát. Ale už dál nedokážu snášet tu přetvářku a snahu skrývat, co doopravdy cítím. Mám radost kvůli ní. Ale nedokážu ji oddělit od zdrcujícího zklamání, které mě pohlcuje. V poslední době to bylo mezi námi vždy stejné. Zdá se, že úspěch jedné přichází na úkor té druhé.

Julia ke mně přistoupí. „Odvezeme tě domů.“

„Metrem to bude rychlejší,“ namítnu, i když to asi není pravda. „Zavolám vám později.“

Protestují, ale já nečekám. Zamávám jim a spěchám po schodech dolů do stanice metra. Chovám se dětinsky, dokonce spratkovitě, ale nedokážu si pomoct. Eskalátor mě veze dolů tunelem, nade mnou se klene oblouk stropu, stěny jsou stříbrné, panely viditelně spojené hřeby. Připadám si jako uvnitř obří konzervy. Dívám se na moře hlav na pohyblivém schodišti a v chodbě dole. Náhle se cítím otupěle. Ta úzkost posledních dvaceti čtyř hodin byla snad nakonec lepší. Vykročím do horkého vzduchu nástupiště. Přijíždí vlak, zahlédnu svůj odraz ve skle okna. Čelo se mi leskne potem a mé černé kudrnaté vlasy vlhkem zkadeřavěly. Posadím se na prázdné sedadlo, polstrování mě štípe do holých stehen. Znovu otevřu e-mail a roluju text až k rozpisu hodnocení. Výsledky za test a pohovor jsou téměř perfektní. Nicméně za prezentaci jsem dostala jen osmdesát bodů. V tom mě porazila. Lékařské zobrazovací metody byly hloupé téma. Zavřu oči. Byla jsem tak blízko. Téměř cítím chuť vítězství na jazyku, ale nebylo určené mně. Feng má pravdu. Tu práci dostane ten nejlepší. Budu se muset smířit s tím, že to nejsem já.

KAPITOLA TŘETÍ

Rea

6. srpen

Posunu plakát doleva. Ostrá hrana papíru mi projede bříškem ukazováčku a rozřízne kůži.

„Au.“ Stisknu si prst. Krev skápne na plakát a udělá skvrnu na písmeni B z nápisu „Blahopřejeme“.

Feng přistoupí blíž. „Jsi ok?“

Přikývnu a strčím si prst do úst. Když ucítím kovovou chuť krve, zamrkám.

„Ukaž, já to udělám.“

Vyskočí na čalouněnou tyrkysovou lenošku a připevní plakát na zadní stěnu Juliina obývacího pokoje.

Vyjdu na balkón a posadím se na jednu z Juliiných nových venkovních židlí z tepaného železa. Na ránu si tisknu papírový kapesníček. Venku je ještě světlo. O devět pater níž lidé klusají anebo se procházejí po stezce podél břehu řeky, jejich hlasy se nesou voňavým večerním vzduchem. V dálce se třpytí Temže jako ocelová stuha. Na druhém břehu se proti bleděmodré obloze rýsují pískovcové budovy Westminstru se špičatými věžičkami.

Feng vyjde za mnou. „Hezký výhled, co?“

Sundám kapesníček z rány. Přestala krvácet.

„Ten nejlepší.“

„Mohli by to tady okamžitě nafotit pro Ideální domov,“ prohlásí.

Poslední tři hodiny jsme strávili vybalováním, uklízením a zařizováním Juliina nového bytu. Na stěnách obýváku visí botanické tisky, na podlaze stojí květináče se sukulenty a na pohovce s přehozem z umělé kožešiny jsou vkusně rozložené polštářky v zelených, modrých a vínových odstínech. Lampičku s nápisem Jen pozitivní pocity už vybalila. Na jejím elegantním konzolovém stolku se stříbrnými nožkami působí křiklavě. Vím, že se jí nelíbí a dala ji tam, jen aby mě potěšila, ale přinejmenším ji vystavila na čestném místě.

Feng se posadí na židli vedle mě. „Je od tebe hezké, že jsi zorganizovala tenhle večírek.“

Kradmo zkontroluju mobil. Zatím neodpověděl.

„Doufám, že bude mít radost. Vzhledem k tomu, že Julia obvykle nesnáší překvapení.“

„Bude nadšená.“

Vrátím se dovnitř, jdu do kuchyně a hledám ve skříňkách náplast.

„Doufám, že dneškem jí vynahradím to, jak jsem se chovala, když se tu šťastnou zprávu dozvěděla.“ Zůstala jsem doma a procházela si nabídku zaměstnání v lékařském institutu, zatímco ostatní byli na večírku po výplatě. Na feedu na mě vyskakovaly fotky z Fengových sociálních sítí, jak naši rozjaření přátelé z nemocnice bouchají šampaňské. Vypadalo to na rušný večírek. Feng se domů vrátil brzy. Věděla jsem, že kvůli mně, ale přesto jsem předstírala, že už spím. Cítila jsem se kvůli tomu hrozně. Ale ta rána byla ještě příliš čerstvá. Mezitím jsem měla čas přijmout fakt, že práci svých snů nikdy nezískám. Radost z toho sice nemám, ale už jsem se s tím smířila.

„Ona to chápala. Stejně jako bys to chápala ty, kdyby to bylo naopak.“

Znovu nenápadně mrknu na telefon. Stále nic. Cítím zároveň úlevu i zklamání.

„Jsi nějak nervózní,“ všimne si. „Neboj, budou z baru odcházet až o půl deváté. Máme ještě hodinu.“

Feng si myslí, že mám obavy kvůli časové tísni. Lepím si náplast na prst a na okamžik se mě zmocní zlá předtucha.

„Bezva.“

Vytáhnu dort z ledničky a položím ho na pracovní desku. Je potažený tak tlustou bílou polevou, že mám chuť do ní zabořit prst.

Nahoře je do půlkruhu vyvedený modrý nápis Blahopřejeme, Julie! Podívám se na nálepku s instrukcemi na krabici.

„Píšou tady, že je nejlepší při pokojové teplotě. Myslíš, že hodina je moc dlouho?“

„Ne, to je tak akorát.“ Sedí na stoličce u kuchyňského baru. „Červený sametový dort?“

„Modrý. Červený samet chci nechat jen na narozeniny. Však víš.“

„Vím.“ Usměje se. „Ty jsi tak…“ Vstane a zvedne z podlahy tašku plnou lahví se šampaňským.

„Tak co?“

„Hodná. Jako za starých časů. Kdysi jste si byly tak blízké.“

„To už je dávno,“ řeknu a vzpomínám, jak jsme se potkaly v šesté třídě. Ona byla ta věčně naštvaná nová holka a já se právě vrátila po třech měsících strávených v nemocnici. Měla jsem pocit, že mezi staré kamarádky už nezapadám. Jedna v druhé jsme něco rozpoznaly. Obě jsme někoho ztratily. V mém případě samu sebe.

„Ne až tak dávno.“ Vezme zarámovanou fotografii z poličky na kuchyňské lince. Byla vyfocená před třemi lety, když jsme začaly psát naše dizertační práce. Jsme na ní všichni tři na palubě člunu, usmíváme se a držíme se kolem ramenou. Za námi se třpytí hladina Středozemního moře. Pohladím prsty sklo.

„Pamatuješ, jak Julia přemluvila toho chlápka, aby nám půjčil člun?“

Feng se zasměje. „Ten tvůj skličující rozchod byl alespoň k něčemu dobrý.“

Ten týden v Positanu jsem měla strávit se svým tehdejším přítelem, ale těsně předtím jsme se rozešli. Julia změnila jeho jméno na rezervaci, přidala další pro Fenga, a na dovolené pak oba dva všem na potkání vykládali, jak jsem načapala Lea s jinou dívkou ve skladu prádla na oddělení. Získali jsme tak člun, lepší hotelové pokoje a zdarma vše od nápojů až po hodiny paraglidingu.

„To byla nejlepší dovolená.“

Feng zvedne obočí. „Tak co se mezi vámi stalo?“

Položím obrázek zpět.

„Doktorát. Však víš, jak to bylo. Neustálé soutěžení.“ Ale pod povrchem už na lékařské fakultě. Spíše touha než realita, protože jsem s Julií nedokázala soupeřit na její úrovni. Po letech snažení a nucení porouchaného mozku fungovat až na hranici jeho možností se něco změnilo. V době doktorátu jsem byla zpět.

Feng něco zamumlá.

„Co?“

„Nic.“

„Řekni mi to.“

Povzdechne si. „Řekl jsem: Jen proto, že jsi to tak viděla ty. Myslím, že Julia s tebou nikdy soutěžit nechtěla.“

Je možné, že by měl pravdu? Změnilo se všechno kvůli mně? Naše přátelství se přede mnou odvíjí jako film. Kdysi jsme jedna druhé pomáhaly. Nebo spíš ona pomáhala mně. Pak nás přijali do stejného doktorského programu a stály jsme jedna proti druhé mnohem častěji. Prezentace návrhů výzkumných projektů, grantová soutěž o nové projekty, cena za nejlepší vědeckou práci. Všechny vyhrála.

„Jsme jako sestry, je to prostě sourozenecká rivalita.“ Která zašla příliš daleko.

Tváře mi zrudnou, když si vzpomenu na vánoční večírek doktorandů. Právě se uvolnil nejnadějnější vědecký projekt. Všichni ho chtěli, ale největší šanci získat ho měla Julia. Během večírku jsem jí tajně dolévala skleničky; doufala jsem, že se opije a ztrapní. Z večírku odešla brzy, řekla, že je jí špatně. Sotva byla pryč, zamířila jsem rovnou k vedoucímu laboratoře a strategicky jsem převedla řeč na práci. Nabídl ten projekt mně, a pak se z něj stala má disertační práce. Nikdy jsem nikomu neřekla, co jsem udělala.

Feng se na mě dívá. „Bez té soutěživosti by to bylo lepší, nemyslíš?“

Můj telefon na stole zazvoní. Sáhnu po něm, ale v cestě mi stojí dort. Feng je rychlejší.

„Možná je to Julia,“ řekne.

Pokusím se mu telefon vzít. Drží ho z mého dosahu.

„Proč jsi tak nervózní? Je to nějaký kluk?“

Vyskočím a vytrhnu mu telefon z ruky. Na displeji bliká upozornění na novou twitterovou zprávu. Rychle telefon odemknu. Než si stačím zprávu přečíst, Feng po něm chňapne. Podívá se na mobil, pak na mě. Zvědavě.

„Proč ti píše ten Juliin kluk na zavolanou?“

„To je od něj?“ Vyhýbám se jeho pohledu. Vytáhnu z Juliiny ledničky hlávkový salát a sáček s mrkvemi, abych udělala místo pro lahve šampaňského.

„Nová zpráva od Krishe: ,To zní dobře. Uvidíme se večer.‘“ Ostře se na mě podívá. „Nechceš mi říct, o co jde?“

Tajně jsem doufala, že nepřijde. Strčím si mobil do kapsy. „Možná jsem ho pozvala. Myslíš, že je to problém?“

Feng se zamračí. „Ne. Myslím, že Julii, která chce mít všechno pod kontrolou skoro stejně jako ty, nebude vůbec vadit, že jsi pozvala jejího kluka, kterého jsme nikdy neviděli, na její večírek. A bez jejího vědomí.“

„Hele, já ho nepozvala, abych ji naštvala. Jsem jenom zvědavá. Nic o něm nevíme.“

Feng se lišácky usměje. „Podle té fotky, kterou jsem právě viděl, bych řekl, že je sexy. Když jde o kluka na zavolanou, tak je to v podstatě všechno, co potřebuješ vědět.“

Hodím po něm sáček mrkví. Chytne ho a zasměje se.

„Jdu se převléct.“ Nacpe mrkve zpátky do ledničky. „Ještě není pozdě, pro vás s Julií. Mohly byste být kamarádky jako kdysi.“

„Vážně?“

„To, že jsi pro ni zorganizovala tento večírek, podle mě znamená, že podvědomě chceš, aby se věci změnily.“

„To mi děláš psychoanalýzu? Myslela jsem, že jsi chirurg, ne psychiatr.“

Obrátí oči v sloup. „Promluv si s ní. A hlavně jí hned řekni, že jsi pozvala Krishe.“

„Myslíš, že se nebude zlobit?“

Feng hlasitě vydechne. „To zjistíme.“

Hosté se začnou scházet o půl deváté. V devět je už byt přecpaný přáteli z lékařské fakulty a kolegy z laboratoře. Dodrželi mou výzvu, aby přišli elegantně oblečení, a dostavili se v přiléhavých košilích a vzdušných šatech. O půl desáté uslyším klíč v zámku. Stoupneme si do nacvičených pozic a zhasneme světla. Mina, naše kamarádka z laboratoře, vejde spolu s Julií. Všichni zakřičí: „Překvapení!“ Julia zaječí.

Rozsvítím světlo. Julia tam stojí a zdá se, že je v šoku.

„Reo? Vyděsilas mě. Co se děje?“

Rozhlédne se. Přejede očima po davu přátel i po plakátu na zdi.

„Blahopřejeme k nové práci, Julie,“ řeknu.

Usměje se a vrhne pohled na Minu.

„Tys o tom věděla?“

Pokrčí rameny. „Přiznávám se.“

Julia se otočí ke mně. „To byl tvůj nápad?“

Přikývnu.

Julii se na tváři objeví výraz, který jsem neviděla už hodně dlouho. Její oříškově hnědé oči se dívají něžně.

„Jsem dojatá. Děkuji ti. Použila jsi můj rezervní klíč?“

Přikývnu.

„Tohle je lepší než případ nouze, na který jsem myslela, když jsem ti ho dávala.“ Obejme mě a pak se rozhlédne. „Všichni vypadají skvěle, měla bych se převléct.“ Je v pracovním, v šedých šatech a balerínkách. Ne zrovna oblečení, v kterém by šla na večírek. Uhladím si sukni modrých šatů bez rukávů a pocítím záblesk zvráceného zadostiučinění, že jsem lépe oblečená než Julia, na jejím večírku. Chci říct: „Nemusíš se převlékat, vypadáš skvěle.“ Ale pak si vzpomenu na Fengova slova. Možná se věci opravdu mohou změnit.

„Půjdu s tebou.“

Náhle se všichni shluknou kolem Julie. Dav mě odstrčí stranou, pak ven z kruhu. Dívám se, jak jí všichni gratulují. Svírá se mi žaludek. Sen, který mě provázel od promoce, jsem měla téměř na dosah. Teď je vzdálenější než kdy předtím.

Feng ke mně přistoupí. „Jsi v pořádku?“

„Je mi fajn.“

„Ten večírek byl dobrý nápad. Má radost.“

„To mě těší.“

„Vypadáš, jako bys potřebovala margaritu.“

Odvede mě k servírovacímu stolu v rohu obývacího pokoje.

Julia přijde za námi. Vezme mě kolem ramenou, přitáhne k sobě a obejme mě.

„To je úžasné. Nemůžu uvěřit, že jsi to pro mě udělala.“ Usmívá se. Na okamžik zahlédnu přátelství, které jsme mívaly. Sevření žaludku trochu povolí.

„Zasloužíš si to,“ řeknu.

„Kéž by měli ve výzkumu dvě místa. Vzaly bychom lékařský institut útokem.“

„To svým způsobem můžeme. Dnes mi přišel e-mail. Taky jsem tam dostala práci.“

„Vážně? Kde?“

Zhluboka se nadechnu. „Na rehabilitačním oddělení.“ Jediné místo, které zbylo. Už když to říkám, uvědomuji si, jak nudně to zní.

Úsměv na Juliině tváři se na okamžik vytratí, pak se vrátí. „To je skvělé.“

Také nasadím úsměv, jako bych se už nemohla dočkat celého roku bez naděje na kariérní postup.

„Bude to snadný rok.“

„Budu ti závidět, že pracuješ od devíti do pěti, až budu trávit denně čtrnáct hodin v laboratoři. Ale je mi líto, že nebudeme pracovat spolu.“

„Mně taky. Poslyš, Julie, o něčem bych s tebou chtěla mluvit.“

„To zní vážně.“

Vedu ji do rohu pokoje a posadím se na parapet. Měla bych jí říct o Krishovi, než začnu o našem přátelství.

„Ne, nic takového.“

Posadí se vedle mě. „Vlastně jsem ti taky chtěla něco říct.“

„Tak začni ty,“ vyzvu ji, protože náhle dostanu strach.

„Jde o tu prezentaci na pohovor. Já…“ Zamyšleně zmlkne. Na tváři se jí vystřídá výraz zmatení, pak hrůzy.

„Co je?“

Pokývne směrem ke dveřím. Stojí tam vysoký, dobře stavěný mladík s vlasy ostříhanými na ježka.

„Co tady dělá Krish?“

Měla jsem začít první.

„Pozvala jsem ho.“

Oči se jí rozšíří. „Ale vy se přece neznáte.“

„Myslela jsem si, že bude hezké se s ním konečně seznámit.“

Zrudne. „Jak ses s ním spojila?“

„Přes twitterový účet toho baru, kde jsi říkala, že hraje na kytaru.“

Vypadá to, že Julia zuří. „Mohlas mi to říct.“

„Mělo to být překvapení. Myslela jsem, že budeš mít radost.“

Krish se zastaví před námi. „Ahoj, Julie.“ Obejme ji kolem ramenou. Julia se vykroutí.

„Krishi, tohle je Rea,“ řekne.

Krish se usměje. „Dík za pozvání.“

„Jsem ráda, že jsme se konečně potkali,“ snažím se o nenucenou konverzaci. „Dáš si něco k pití?“

Julia se dívá někam mezi nás. „Co kdybych tě tady provedla, Krishi?“

„Nemůžu uvěřit, že jsi tady ještě nebyl,“ divím se. Překvapilo mě, když se zeptal na adresu. Myslela jsem si, že mít kluka na sex znamená, že lidi tráví spoustu času jeden u druhého.

Krish zavrtí hlavou. „Nikdy nemá čas, když se chci zastavit.“

„Práce nikdy nespí,“ vysvětlí Julia napjatě.

„Práce? Tak to se mi ulevilo. Myslel jsem si, že se mi vyhýbáš,“ přizná. Vypadá dobře, ale je na něm něco divného. Má chladné oči.

Julia se chabě usměje. „Ne. Jen mám spoustu práce.“

Krish se otočí na podpatku a hvízdne.

„Máš to tady hezké. Kéž bych si mohl takový byt dovolit.“

„Dostala jsem ho se slevou,“ vysvětlí Julia.

Krish se usměje. Ale jeho pohled zůstává chladný. „Možná bys mě tady opravdu mohla provést. Ukázat mi další pokoje.“ Mrkne. V duchu se zachvěju.

„Tak jo,“ souhlasí Julia, i když je vidět, že se necítí příjemně.

„Pojď se seznámit s Juliinými přáteli.“ Strkám Krishe směrem ke kuchyni. Julia nás následuje. Vypadá rozrušeně. Je to divné. Souhlasila, že s ním bude sama, a přesto je z jejího výrazu a postoje jasné, že chce, aby odešel.

Objeví se Feng. Zatímco se představuje Krishovi, zachytím jeho pohled. Nehlasně vyslovím: „Pomoz mi se ho zbavit.“ Až na jeho očividně hezký vzhled nechápu, co na něm Julia vidí.

Feng se zamračí a rty odpoví: „Co?“

Přistoupí k nám Mitesh, můj bývalý vedoucí laboratoře. „Musíš být na Julii pyšná. Laboratoř Londýnského lékařského institutu je v našem oboru vyhlášená.“

Krish se zasměje. „Londýnský lékařský institut,“ řekne falešně afektovaným tónem. „Nikdy jsem nechápal, proč chce dělat zrovna v té snobské díře. Všichni si myslí, kdovíco nejsou, jen proto, že tam pracují. Je to groteskní. Nemohl jsem se dočkat, až odtud odejdu.“

„Ty jsi tam pracoval? Myslela jsem si, že hraješ na kytaru,“ divím se.

„Odešel jsem před měsícem, abych se stal muzikantem na plný úvazek. Byl to Juliin nápad.“

„Julia se o tom nikdy nezmínila,“ řeknu.

Koutkem oka zahlédnu, že Julia zrudla. Chytne ho za paži. „Pojďme si pro drink.“

Krish si ze stolu vezme láhev piva. „Já už mám.“

„Co jsi v institutu dělal?“ zeptá se Feng.

„Vrátného. Julia tam předtím za mnou chodila.“

Julia se zachvěje. „Byla jsem tam jen jednou.“

Krish se zakření. „Rozhodně víc než jednou. V každém případě jsem rád, že to s tím pohovorem už skončilo. Promiň, zlato, ale už mě nebavilo pořád poslouchat, jak si tu prezentaci nacvičuješ.“

Feng se zasměje. „Taky ji umíš nazpaměť?“

Krish pokrčí rameny. „To sotva. Ta vědecká hatmatilka mi neleze do hlavy. Onko-virální něco.“ Předstírá zívání.

Zírám na Krishe. Julia taky.

„Onkolytické viry,“ upřesním pomalu.

„To je ono. Byla to taková nuda.“ Gestem naznačuje, že si uvazuje oprátku kolem krku a věší se.

Otočím se k Julii. „Ty jsi měla prezentaci o onkolytických virech? Mou disertační práci?“

„Promluvme si tady.“

Julia mě táhne do rohu kuchyně, k oknu. Celá se třesu.

„Tomu nemůžu uvěřit.“

„Říkala jsi, že to téma dělat nebudeš. Tak proč bych si ho nemohla vzít já?“

„Ale tys mě povzbuzovala, ať si místo toho vezmu zobrazovací metody.“

Udělám krok směrem k ní. Julia ustoupí, blíž k prosklené skříňce za ní. Světlo dopadá na talíře, hrnky a dřevěný blok s noži.

„To bylo taky dobré téma. Měly jsme rovné šance.“ Rovné. Nic rovného na tom nevidím.

„Jak ses dostala k mé práci? Prohlédla sis mé výsledky na sdíleném disku? Asi jsem je tam neměla nechávat, ale nenapadlo mě, že bych je před tebou měla skrývat.“

Julia si odfrkne. „Nemusela jsem. Dobrá, použila jsem tvoje téma, no a co? Zadání znělo připravit prezentaci o nějakém výzkumu. Neříkalo se tam, že to musí být náš vlastní.“

„Tak proč jsi mi neřekla, že to máš v plánu?“

Přimhouří oči. „Věděla jsem, že bys zareagovala přesně takhle.“

Založím si ruce na prsou. „Byla to moje prezentace. Moje dizertační téma.“

„Vážně?“ Dívá se mi upřeně do očí. Jako by tady bylo něco, co nevím.

„Co tím chceš říct?“

„Jak ses do toho projektu dostala?“

Vzpomenu si na všechnu tu vodku, co jsem jí nalila do nápojů. Na svůj rozhovor s vedoucím laboratoře. Zaženu ty myšlenky. Na ničem z toho teď nezáleží.

„Mitesh mi to nabídl na vánočním večírku.“

„Právě. Ale chceš něco vědět? Mně to nabídl jako první. Jenže já jsem byla spokojená s projektem, na kterém jsem dělala. Zato tys byla zaseknutá na tom beznadějném tématu buněčného dělení. Řekla jsem mu, ať to nabídne tobě. Takže jak vidíš, to téma bylo po právu moje. Dostala jsi ho jen proto, že jsem ti ho já dala.“

Rozhovory v kuchyni utichly, všichni se na nás dívají. Mitesh stojí kousek od nás u linky a hledí do svého piva, jako by si přál být kdekoli jinde, jen ne tady.

„Je to pravda?“ ptám se ho. Ve tváři se mu mihnou rozpaky, pak odvrátí pohled.

„Požádala jsem ho, aby ti to neříkal,“ odpoví místo něj Julia.

Feng vrhne na Julii naštvaný pohled a mírně zavrtí hlavou. Takže to také věděl. Přemýšlím, kdo ještě. Celou dobu jsem se cítila hrozně kvůli tomu vánočnímu večírku. A přitom neměl nic společného s tím, že jsem ten projekt dostala. Trapností mi hoří tváře. Bavili se o mně za mými zády? Julia a Mitesh, a ostatní z laboratoře? Možná dokonce Feng? Smáli se mi?

Julii zlostí na tváři vyskákaly červené skvrny. Mám pocit, že ji vidím poprvé. Pronajala si tento byt, v pěším dosahu od institutu, ještě než byly zveřejněny výsledky výběrového řízení. S Krishem chodila skoro dva měsíce. Byla jsem tak slepá!

„Začala jsi chodit s Krishem těsně před pohovory.“

„No a?“

„Chodila jsi za ním do práce. Zjistila jsi tam něco o těch pohovorech? To tak ses dozvěděla, že bude lepší použít moje téma než to tvoje?“

„Tak teď jsi paranoidní.“ Ale její rudé tváře a provinilý pohled mi řeknou vše, co potřebuji vědět. Dívám se do obývacího pokoje, na lidi, které jsem pozvala, všichni jsou tady kvůli ní. Mělo to být kvůli mně. Plakát na zdi mě provokuje svými křiklavě žlutými písmeny. Blahopřejeme. Chci ho strhnout. Roztříštit její zarámované botanické tisky o zeď a dívat se, jak jí střepy padají do dokonale zvlněných vlasů.

„Víš, jak tvrdě jsem na té dizertačce pracovala. Jak moc jsem tu práci chtěla.“

„A ty dobře víš, jak moc jsem ji chtěla já. Víš ze všech nejlíp, co pro mě znamená.“ Vím, ale právě teď mi na tom nesejde. Kolem nás všichni zmlkli. Lidé na nás zírají, ale jsem příliš naštvaná, než aby mi na tom záleželo.

„Ať se ti v minulosti stalo cokoli smutného, Julie, ještě to neznamená, že je v pořádku podvádět.“ Vyřknu ta slova dřív, než si je stačím promyslet.

Julia vypadá jako opařená. A pohled jí okamžitě ztvrdne.

„Nepodváděla jsem! Použila jsem dostupné zdroje.“

„Nesnaž se to překroutit jako vždycky. Můžeš tomu říkat, jak chceš, ale pravda je, že jsi podváděla.“

„Je to pravda?“

Otočím se. Krish stojí za mnou, obličej napůl skrytý ve stínu. „Jen jsi mě využila?“

„Ne.“ Julia zkříží ruce na prsou. „Tak to nebylo.“

„Samozřejmě, že bylo. To proto jsi byla celá žhavá chodit do laboratoře po pracovní době. Jsem to ale idiot, když jsem si myslel, že je to kvůli mně.“ S třísknutím postaví pivo na stůl. Pěna přeteče přes okraj sklenice. „Neměl jsem sem dneska chodit.“

Celé to měla naplánované. Opakovaně mi lhala do očí.

„Jak jsi jen mohla?“ Všechno, co jsem dělala na medicíně, během výcviku, jen abych dokázala, že na to mám. Hodiny, které jsem strávila nad dizertační prací. Kolikrát jsem skončila noční směnu v nemocnici a šla rovnou do laboratoře místo do postele. A přišla jsem o všechno, po čem jsem tolik toužila, jen proto, že ona podváděla a použila mou práci. To je příliš.

„To místo mělo být moje. Ukradla jsi mi ho.“ Odcházím z kuchyně a ignoruji všechny ty upřené pohledy. Lidé se rozestupují, jak procházím obývákem. Někdo se mě ptá, jestli jsem v pořádku. Nezastavím se, neodpovídám. Vyřítím se z bytu, z domu, a vyjdu do noci.