Paměti MUDr. Nikolaje Kelina vydáváme v redakčně zkrácené a upravené verzi.

Všechny fotografie použité v knize pocházejí z archivu autora

N. Kelina a překladatele A. Kelina.

Text © Nikolaj Kelin, 1968

Překlad © Alexej Kelin, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-121-0

ISBN mobi 978-80-7689-122-7

Předmluva

Vzpomínky mého otce, MUDr. Nikolaje Kelina (*1896, †1970), jsou osobním, emotivním svědectvím člověka, který od dětství toužil léčit lidi a pomáhat jim od utrpení. Přesto se stal svědkem těch nejtemnějších projevů nelidské zvrhlosti, iniciované psychopaty lačnícími po moci. Je pozoruhodné, že všechna úskalí a ponížení přežil, aniž by slevil ze svých zásad a pozitivního vidění světa.

Jeho vyprávění jsem začal překládat z ruštiny pro svá vnoučata, tedy autorova pravnoučata. Narodila se o více než století později než on, a to do zdánlivě zcela jiného světa a odlišné kultury. Základní příčiny lidského neštěstí i štěstí ale zůstávají stále stejné. Přetahování mezi dobrem a zlem, slušností a bezzásadovým cynismem pokračuje. Zruční politici společnost stále úspěšně rozdělují, aby ji mohli lépe ovládat. Zmanipulovaní lidé se nenávidí, střílejí po sobě dokonce i ti, kdo se vůbec neznají, nikdy předtím se nepotkali a nejsou si nic dlužni.

Memoáry současně názorně ilustrují odlišnou mentalitu národů, danou jejich dlouhou historií, ale také ukazují, že si lidé mohou nezištně pomáhat, porozumět si a že dávat přináší větší uspokojení než brát. Dokládají banální pravdu, na kterou ale často zapomínáme – všechno v životě má právě takovou cenu, jakou jsme za to zaplatili. Lidé si někdy příliš neváží toho, co jim připadá samozřejmé. Domov, vlast, rodina, vzdělání, ale třeba i jídlo či obyčejná pitná voda. Potíž je v tom, že z dějin se dokáže poučit jen málokdo. A tak se lidské tragédie stále opakují. V malých obměnách a s účinnějšími likvidačními prostředky.

Nic na světě se nedělí na černé a bílé, dobré a zlé. Zobrazené postavy a jejich chování nás přivádí k zamyšlení nad důležitými příčinnými souvislostmi. Jedině jejich pochopení může pomoci k uzdravení nemocné společnosti. Proto autor doufal, že si jeho texty přečtou jeho vnuci a že jim to pomůže jít v životě správnou cestou. Jako zkušený lékař věděl, že příznaky nemoci se dají zmírnit, ale léčit je nutné její příčiny.

Nostalgické, sentimentální vzpomínky na dětství pokračují kritickým popisem nálady a stavu předrevoluční společnosti v Rusku. Události, které následovaly po otcově exodu, zase ilustrují nadřazený pohled Britů a Francouzů na bývalé spojence, nyní už jen nepotřebné a podřadné Slovany. Bývalí spojenci Ruska nepochopili, že říše zla, proti které Kozáci a Bílá armáda bojovali, v budoucnu ohrozí celý svět. A tak na své původní sliby, že pomohou Rusko od tohoto zla osvobodit, zapomněli a snažili se těchto „dočasných hostů“ co nejdříve zbavit. Tito „hosté“ pak prožívali nejen hmotnou nouzi, ale i urážlivé ponížení.

Zážitky z Univerzity Karlovy, první republiky, protektorátu a následujícího období také stav společnosti neidealizují, ale spíš názorně ilustrují. Je na každém čtenáři, zda a jak se s touto diagnózou dokáže vyrovnat.

ALEXEJ KELIN

Jel Kozák do cizích krajin

na svém koni vraném.

Svůj kraj opustil navždy,

nikdy se nevrátí do svého domu.

—

ÚRYVEK Z KOZÁCKÉ PÍSNĚ

N. KELIN S VNUKEM ALEXEJEM, JARO 1968

Moji předkové

Když chtěl Stvořitel vidět, jak vypadá ráj na zemi, stvořil nekonečné krajiny stepi vonící pelyňkem, s dalekými cestami, proťaté trnitými roklemi, střežené kurgany[1] pokrytými opojným tymiánem a ozdobenými červenými čepičkami bodláků.

Letní poledne rozechvívá vzduch mirážemi a nad kurgany krouží stepní orli. V těchto kouzelných místech se ztrácí malý kozácký chutor[2] Majorský. Patřil do jurtu[3] stanice[4] Kletská. Tady se v roce 1856 narodil Josif Fjodorovič Kuzněcov, můj dědeček z matčiny strany.

Vychovával mne on. A kdysi dávno, když se narodil, jeho otec, Fjodor Ivanovič, Kozák[5] s mohutnou postavou bohatýra Ilji Muromce a plnovousem Tolstého, jej podržel ve svých drsných širokých dlaních a nespokojeně poznamenal: „To bude Kozáček chcípáček. Má moc bílou kůži…“ Ale praděd se mýlil. Vyrostl z něj statný modrooký Kozák, zvídavě se rozhlížející po okolním světě.

Plynuly roky. Praděd, člověk starého ražení, vedl rodinu v přísném patriarchátu, jak to bylo u Kozáků zvykem, a neuměl si představit, že by jej někdo z dětí mentálně přerostl. Z chlapce vyrůstal velice aktivní a inteligentní člověk, táhlo jej to ke vzdělání a poznání. V kozáckém domě se ale papír ani tužka nenašly. A tak začal sbírat olověné plomby, které našel na rolích sukna, z něhož se šily kozácké čekmeny a šarovary[6]. Roztavené olovo lil do stébel rákosu, a vyráběl si tak náhradu tužek. Místo papíru posloužily odřezky ohoblovaných prken. Někdo z gramotných Kozáků jej naučil číst a psát, ale tato jeho touha po poznání nedopadla nejlépe – když se přísný otec dozvěděl, že se syn naučil psát, vyhnal jej z domu.

„Podívejte se na toho čubčího syna! Chce být chytřejší než táta!“ To byl jeho svérázný závěr a rozsudek. Zvídavého jinocha poslal pást stáda do stepi. Praděd byl člověk vychovaný ve striktních kozáckých tradicích.

Já jsem tohoto osobitého člověka viděl jen jednou, když jsme s dědem jeli do Petrohradu a cestou na nádraží se zastavili v Majorském. Vypřáhli jsme koně a z lavičky pod obrovskou vrbou, která rostla uprostřed dvora, se zvedl mohutný stařec v plátěné košili, opásané úzkým páskem z nevydělané kůže, čiriky[7] na nohách. Měl velkou lysinu a mohutný plnovous. Mně bylo tak sedm nebo osm let, dědovi kolem padesátky.

„Bohatneš, Josefe? Pořád máš honičku, nestíháš?“ uvítal nás nepříliš přátelsky praděd. „Je vedro…“

Po odmlce dodal: „Sedejte ke stolu. Budeme obědvat,“ a nepodal nám ani ruku.

Ze sklepa přinesli obrovský džbán irjanu, „podvlékačkového mléka“, zředěného ledovou vodou. To se v kozáckých končinách připravovalo z kyselého mléka, které se nalévalo do podvlékaček se zavázanými nohavicemi. Tam zkyslo ještě víc a získalo velice ostrou příchuť. Nejspíš se jednalo o technologii převzatou od Tatarů či jiných stepních kočovníků. Osvěžující nápoj byl oblíbený v neúnosných vedrech a o žních jej rozváželi na pole ve velkých hliněných džbánech, do nichž se přidávaly kousky ledu. Po obědě s irjanem a kouskem nádherného pšeničného chleba jsme odjeli do stepi. Je pozoruhodné, že takový bohatý donský podivín, který měl stáda koní a nespočet drůbeže, nechal vlastní rodinu téměř vyhladovět a vysypával do rokle celé sudy shnilých vajec.

Můj děd nepásl stádo koní ve stepi příliš dlouho. Jednou se do Petrohradu vracel z Kavkazu nebo možná z Novočerkassku donský generál Ilovajský, slavný představitel donské aristokracie nebo snad jiný generál z okruhu carského dvora. To není podstatné. Čiperný chlapec, který se s ním dal do řeči, se mu zalíbil, a tak si jej vzal s sebou do Petrohradu. Pro začátek mu svěřil péči o slavnostní uniformu. Ani tomu se ale nevěnoval dlouho. Chlapec rychle vyrostl, a tak jej zařadili do palácových krejčovských dílen. Vyšíval tam zlatem límce a manžety uniforem dvorské elity a pečoval i o kalhoty carů. Děd přežil hned tři cary. Vypravoval, že byl v březnu 1881 na ulici, když na Jekatěrinském kanálu bomba roztrhala Alexandra II. „Tenhle car byl krasavec!“ říkával.

Vypravoval o děsivé atmosféře, která ovládla město. Hned, jak se roznesla zpráva o vraždě, začali obchodníci zavírat obchody. O Alexandru III. říkal, že vypadal jako přerostlý domovník. Prý když držel carovy kalhoty, jejich opasek byl ve výši dědovy brady. A to byl děd nadprůměrně vysoký. Jednou do Petrohradu přijeli francouzský prezident a německý císař. Alexandr III. právě seděl kdesi u jezera s udicí. Když mu ohlásili příjezd vzácných hostí, jeho reakce zněla: „Když ruský imperátor chytá ryby – Evropa může počkat.“

—

Roky plynuly a začala rusko-turecká válka (1877–1878). Děd, s našetřenými dvaceti rubly v kapse, odešel s donskou dělostřeleckou baterií bojovat s Turky na Balkán a zúčastnil se vítězných bojů o průsmyk Šipka a dobytí města Plevna. Po ukončení balkánského tažení se vrátil na Don a usadil se ve stanici Kletská, které se přezdívalo „donské Benátky“, protože bývala zaplavována jarními povodněmi.

Děd se záhy oženil s čipernou černookou Kozačkou Eufémií, velice podobnou Turkyni. Toužebně očekávaný syn se nenarodil. Eufémie darovala Josefovi dívku orientální krásy, v níž, jak se říkávalo na Donu, převládala turecká krev. Holčička, moje maminka, byla štíhlá, vysoká a obdivovala ji celá kozácká stanica. Když jí bylo šestnáct let, děd se rozhodl najít dobrého zetě, který by mu nahradil syna. Je velice neobvyklé, že si děd nevybral za zetě Kozáka. Podle kozáckého vnímání světa nebyl přistěhovalec bez kozáckých předků plnohodnotným člověkem. Byl vnímán jako podřadná naplavenina.

Můj dědeček, který se naučil číst a psát sám, mi vždy říkal: „Podívej, Koljo, věda je všechno. Před osobou, která vystudovala univerzitu, musíš stát v pozoru. Je neslušné sedět… A podívej se na naše Kozáky – váží si kněze a důstojníka. A naši důstojníci jsou pologramotní. Jediné, co umí, je chodit jako krocani a chlubit se uniformami. Já sním o tom, že z tebe udělám člověka. S tvojí matkou mi to nevyšlo, takže budeš v našem rodu první, kdo půjde na univerzitu… Pošlu tě do Švýcarska. Jsou tam dvě města – v jednom se vyučuje francouzsky a v druhém německy.“ Dědeček měl na mysli Curych a Lausanne. Válka roku 1914 však starému Kozákovi zabránila ve splnění tohoto milovaného snu.

Dědeček nebyl příliš oblíben kněžími, protože nechodil do kostela, což bylo v té době ve vesnici prostě nemyslitelné. Kněz Joel, nápadně podobný Smerďakovi, farář Znamenského chrámu, který pomohl četníkům dostat Kozáky na Sibiř, častokrát slintal: „A co to, Josife Fedoroviči, že nechodíte do kostela? Co? Nevidím vás tam… Nevidím…“

„Mám málo času, otče, rodina je velká, mám spoustu práce… Až zestárnu, vyřežu si hůlku z lísky a budu chodit na nešpory,“ říkal dědeček a usmíval se.

„Ale vy jste divný, vážený…“ zasyčel kněz Joel s jedovatým úsměvem.

S omezeností kozácké mládeže jsem se sám setkal v roce 1915, když jsem přišel do vesnice na dovolenou v uniformě Carského lesnického institutu. Měl jsem na ramenou carské monogramy a koruny – pro Kozáky z vesnice něco nepochopitelného. A tak se bratranec z babiččiny strany, Andrjuška Orlov, o něco mladší než já, ptá:

„Nikolaji! Na koho to studuješ? Na kněze?“

„Ne!“ říkám.

„Na důstojníka?“ ptá se ohromeně Andrjuška.

„Ne!“

„Tak na cara?“ šeptá v posvátné hrůze Kozáček a dívá se na moje studentské nárameníky a knoflíky s dvouhlavým orlem. To bylo myšlení a mentalita vesničanů, mezi nimiž žila naše rodina. Pop… důstojník… car… a pak jen nedosažitelný Bůh. A tady, uprostřed tohoto středověku, působil můj dědeček jako trn v oku.

—

A pak tu byl můj otec. Muž úžasně laskavý, vtipný, zpěvák a veselý chlapík, který byl v každé společnosti vždy obklopen skupinou rozesmátých lidí. Měl dobrý hlas, sametový baryton, vždy se z něj stal střed společnosti, která se bez zpěvu nikdy neobešla. Zpívali kozácké písně, často ukrajinské a samozřejmě ruské. Z nějakého důvodu otec rád četl pohádky, a vůbec velice rád četl, i když absolvoval jen jednu nebo dvě třídy základní školy. Žil se svou macechou a měl velmi obtížné mládí. Po dlouhou dobu sloužil jako úředník jednoho z obchodních magnátů v Caricynu – u Svěčina nebo Lapšina. Dědeček šil Kozákům frajerské čepice, které šly doslova na dračku, a otec je prodával. Podnikání šlo dobře a rodině se dařilo, takže měla možnost poskytnout vysokoškolské vzdělání mým třem sestrám.

Otcovi předci, prapradědové, byli státní rolníci, a jak otec vždy s hrdostí zdůrazňoval, nikdy nebyli nevolníky. Přišli na Don z Rjazaňské gubernie, Zarajského okresu, vesnice Dolní Bílý Omut. Vždy mi bylo příjemné vědět, že odtud pocházeli Ivan Petrovič Pavlov, Sergej Alexandrovič Jesenin, předkové Šolochova a mnoho dalších slavných Rusů.

Jelikož si vzal kozáckou ženu a pocházel z linie rolníků, kteří od nepaměti sídlili na Donu, byl můj otec přijat ke Kozákům na jednom z vesnických shromáždění. Tak jsem se stal synem Kozáka.

Otec bohužel, jak se říká, nesedl panovačnému a přísnému dědovi. Neměl ho rád, protože často četl pohádky a protože se ve společnosti choval příliš hlučně a nedůstojně, jak se ostražitému a vážnému dědečkovi vždy zdálo. Ten prostě nechápal, že můj otec je romantik, ale zároveň vynikající pracant. Nikdy nepil alkohol a žil stranou v koutku až do dědečkovy smrti v roce 1924.

Ale lidé ho milovali. Matka, největší kráska ve vesnici, ctitelka módy, která porodila pět dětí, žila bezstarostně až do revoluce. Všechny děti vychovával dědeček a babička Eufémie, žena se srdcem ze zlata. Během revoluce zemřela někde v kubáňských stepích.

O příbuzných mého otce nevím téměř nic. Jeho otec Ivan Lavrentievič žil ve vesnici se svou druhou manželkou a třemi dětmi, které s ní měl, a žil tu také strýc, krejčí. Nechodili k nám ani my jsme nechodili k nim. Ale dům byl vždy plný příbuzných z babiččiny strany. Většinou tam byly její sestry – Paraňja, kulatá jako koule, a drobná, štíhlá babička Lisana, která vypadala jako jeptiška od Něsterova[8]. Byla vdova. Její manžel byl zabit na Šipce, Kozáci přivedli domů jen jeho koně…

Můj rodokmen má několik větviček, ale jeho kořeny pocházejí z Donu báťušky, Rjazaně a Turecka. Ne z kamenných paláců, ne z kupeckých dvorů, ale ze svobodných donských stepí, polí běloomutských a z prostého lidu.

Považuji za nutné varovat možného čtenáře, kterému by mohly peripetie mého života připomínat slavná dobrodružství barona Prášila, že všechno zde popsané je založeno na skutečných a prožitých událostech. Žádám vás, abyste tomu věřili tak, jak hluboce tomu věřím já – měl jsem v životě jen zatraceně štěstí.

Zde tedy předkládám své skromné poznámky, vzpomínky na strastiplný, spletitý osud člověka z lidu, který chce odloučení od vlasti, nedobrovolné a velmi obtížně prožívané, ukázat snad z trochu jiného pohledu než autoři mnoha emigrantských pamětí…

1 starověká mohyla; uměle navršený násep z kamení a/nebo hlíny obvykle nad jedním či více hroby

2 osada

3 územní jednotka na kozáckém území

4 označení střediskových obcí na kozáckých územích

5 Na přání A. Kelina užíváme označení Kozák s velkým počátečním písmenem jako označení národa, ne pouze společenské vrstvy.

6 kozácké kabáty a kalhoty

7 nízké boty nebo papuče ušité z jednoho kusu kůže; název pochází z turkických jazyků

8 Michail Vasiljevič Něstěrov byl ruský malíř, vedoucí představitel religiózního symbolismu v Rusku.

Dětství

Moje dětství bylo bez mráčku. Vyrůstal jsem ve stínu šumících koňských pastvin, uprostřed ohromných pelyňkových stepí, kde v horkém poledni srdce usedalo z opojné vůně mateřídoušky, proudící ve viditelných vlnách. Stačilo si lehnout na kurgan a dívat se, jak se po stepi rozbíhají rozvlněné miráže.

Když nastal čas, vzala mě moje babička do dvoutřídní vesnické školy. Posadila mne do druhé nebo třetí řady. Vzhledem k tomu, že můj otec byl, jak jsem řekl výše, v rodině zcela bezvýznamný, říkali nám ve vesnici Kuzněcovové. Dědeček jako nesporná autorita ovládal všechno.

Když do třídy vstoupil učitel Jefim Ignatievič Frolov, s postavou připomínající Sancho Panzu, tváří červenou jako rajče a vodnatýma, oteklýma očima, otevřel třídnici a začal vyvolávat:

„Astachov.“

„Tady!“

„Ne tady, ale říká se já,“ mumlá Jefim Ignatievič a sliní prsty.

„Čerjačukin.“

„Já!“ svižně odpovídá chlapec.

„Kelin.“

A já, hrůza, sedím jako přibitý a srdce mi chřadne. Copak jsem Kelin? Vždyť jsem Kuzněcov!

Učitel znova řekne:

„Keline! Postav se!“

V tu chvíli jsem definitivně zvadl a odplazil se pod stůl, odkud mě učitel, brečícího, s velkými obtížemi vytáhl a poslal domů. Kategoricky jsem odmítl chodit do školy. Dědeček ale všechno urovnal a mně začali říkat Kuzněcov.

—

Po ukončení tří tříd základní školy v Kletské jsem složil zkoušku na reálce v Usť-Medvědici[9], jediné střední škole pro chlapce v okrese, která byla pojmenována po atamanovi, hraběti Platovovi. Faktem je, že kníže Svjatopolk-Mirský[10], který byl naším dosazeným atamanem, nařídil uzavření všech klasických gymnázií v celé oblasti Donu. Významný „vzdělavatel“ údajně prohlásil: „Kozáci potřebují píky a šavle, ne klasická gymnázia.“ A tak v Donské oblasti zůstaly jen reálky. Dokonce i pak, ve velké Usť-Medvědické stanici, byla reálka, jak se zdá, otevřena až po revoluci, v roce 1905. Nastoupil jsem tam v roce 1908.

Dědeček často cestoval služebně do Petrohradu, Moskvy, Nižního Novgorodu, Dubovky a všude mě vozil s sebou. Krvavou lednovou neděli roku 1905 jsme s ním a babičkou strávili v Petrohradě na Obvodním kanále. Bylo mi osm let.

Vzpomínám si, jak dědeček, který byl v té době ve městě, přišel bledý domů: „Co se to tam děje… Říká se, že nějaký kněz vedl deputaci dělníků k Zimnímu paláci… a byli tam zastřelení… stovky nebo tisíce… Ve městě je děsivá atmosféra, nikdo nic neví, všude se to hemží četníky a zdá se, že i našimi Kozáky. Musíme jet domů,“ konstatoval dědeček a přísně hleděl na bratra Konstantina, u kterého jsme vždy v Petrohradě bydleli. K večeru se rozšířily zvěsti, že na Palácovém náměstí bylo údajně zabito více než tisíc lidí a že mrtvoly vozí po celém Petrohradu. Někde v Petrohradě se zhroutil most do Něvy[11] s celým plukem, který zde nerozvážně pochodoval přehlídkovým krokem, a teď se ještě saně s mrtvolami, přikrytými rohožemi, ploužily v zimním soumraku ulicemi zmrzlého města jako štěnice. Ve vzduchu viselo něco těžkého a nejistého. Brzy jsme ponuré hlavní město opustili.

DŮM KELINOVÝCH V KLETSKÉ

—

Jak jsem již zmínil, dědeček se ode mne, jediného chlapce v rodině, téměř nikdy neodloučil. Když se dozvěděl, že jsem složil zkoušku na reálném gymnáziu, kategoricky prohlásil: „Babičko! Nechci, aby se můj vnuk flákal v bytech cizích lidí při tak důležité činnosti, jako je vzdělání!“ Pak se zamyslel a dodal: „Zítra jedeme do Usť-Medvedice koupit dům.“

A skutečně, druhý den dědeček zapřáhl našeho koně – vždy jsme měli koně – mimochodníka, do tarantasu[12], na něj usadil babičku a mě a vyrazili jsme si do okresního městečka, které se rozkládalo na pravém strmém břehu Donu a topilo se v zahradách pod vrchem Pyramidy, zarostlých houževnatými šípky a hlohem.

Kletská se nachází čtyřicet verst[13] od Usť-Medvědice. Jedeme chutorem Podniženským, který se choulí pod křídovým skalním hřebenem. Vjíždíme do nekonečné stepi: nalevo se rýsují boží muka, kam na Velikonoce vždy kladou krásná malovaná vajíčka pro pocestné a mince na památku duší zesnulých. Vpravo višňové sady, kam často chodíme vařit voňavý džem. Pak přichází prašná stanica Raspopinská, doširoka rozložená pod horou. Tady vždy popíjíme čaj u pošťáka, starého přítele našeho dědečka, Nikolaje Ivanoviče Ščučkina, zavalitého a veselého Kozáka s knírem Tarase Bulby.

Krmíme koně a přes chutor Bobrovský absolvujeme poslední etapu do Usť-Medvědické. Telegrafní sloupy běží vlevo a ještě dál vlevo se slavná Hetmanská cesta ztrácí v modrém oparu a mizí v dálce. Vjíždíme na Pyramidy. To je jeden z výběžků Doněckého hřebene, korunujícího sestup do městečka. Odtud se otevírá nezapomenutelný výhled na druhý břeh Donu s jeho nekonečnou nivou. Nalevo je mohutný les. Pod Pyramidami, nad Donem, září pozlacená kupole katedrály Proměnění Páně, obklopená úhlednými budovami ženského kláštera. Tam o prázdninách budeme běhat pro hostie k matce Athanasii, vzdálené příbuzné mé babičky, která je v klášteře pekla. A z druhého břehu Donu na nás hledí nespočet modrých jezer, korálkové ostrovy kozáckých chutorů.

Začíná strmý sestup na hlavní ulici Voskresenská, kde dožívá své dny otec našeho lékaře z Kletské, plukovník ve výslužbě Jegorov. Ukázalo se, a dědeček to zjistil od našeho souseda, doktora Nikolaje Dmitrijeviče Jegorova, že jeho otec by rád prodal dům v Usť-Medvědici na dobrém místě, vedle reálky. Nikolaj Dmitrievič byl typický ruský intelektuál, velmi podobný Čechovovi. S jeho dětmi jsme byli v neustálých chlapeckých potyčkách. Nemocnice se nacházela nedaleko od nás v ulici Krasná.

Dr. Jegorov byl tak jemný a citlivý, že nedokázal snést pohled na krev nebo bolest pacienta. A tak, když felčar trhal zub nějakému statnému Kozákovi a ten hlasitě řval bolestí, doktor střemhlav letěl po schodech z nemocnice a stál se zavřenýma očima a ucpanýma ušima u protějšího plotu. Nám, chlapcům, se to strašně líbilo a trávili jsme tak celé dny, zejména když se konaly trhy a do vesnice přijela spousta Kozáků ze sousedních usedlostí a nemocnice byla plná. Postávali jsme kolem plotu a čekali, až Nikolaj Dmitrievič seběhne dolů se zacpanými ušima a čechovovským obličejem, ztuhlým hrůzou. Šli jsme tedy k otci tohoto aeskulapa.

Uvítal nás suchý drobný stařík ve vojenské uniformě bez nárameníků a s pichlavým pohledem dědečkovi řekl: „Čím mohu posloužit, vážený?“

Dědeček jako vždy vážně a v pozoru vysvětlil účel naší návštěvy. Posadili se. Dlouho o něčem mluvili. Nezajímalo mě to. Dědeček si pečlivě a podrobně prohlédl starý dům, který stál v zadní části dvora. Velký prostorný dvůr byl porostlý trávou. Podél ulice dřevěný plot, branka. Vedle stála budova reálného gymnázia a výš, na Voskresenské ulici, dívčí gymnázium. Dohodli se na třech tisících.

„Tak zaplať,“ obrátil se dědeček k babičce. Babička z kabelky vysypala tři tisíce rublů na stůl, vše ve zlatých mincích. Přes ubrus se převalovaly imperiály a poloimperiály. Babička rychle roztáhla ruce, shrnula celou zvonivou hromadu a posunula ji před plukovníka. Majitel vypadal, jako by do něj vrazili šídlo. Celý se naježil, nadskočil na židli a seschlou rukou od sebe odhodil hromadu zlata. Pak začal na dědečka prskat: „Kdybych věděl, že budete platit těmito střepy, dům bych vám neprodal, pane!“

Dědeček byl zaskočený a babička začala posmrkávat. Ukázalo se, že starý podivín chtěl dostat platbu v papírových penězích, prý je pohodlnější je ukládat. Dědeček popadl peníze a šel do státní pokladny, aby tam vyměnil zlaté mince za bankovky. Nákup byl dokončen.

„Ty, Chimuško,“ tak říkal dědeček babičce, „se přestěhuješ do Usť-Medvědice. Vezmeme tvoji sestru Lizavetu do druhé poloviny domu. Jim je jedno, kde budou žít. Jakov říkal, že ona tady bude žít s kluky, aby to bylo levnější. Nebudou nám nic platit, ale pro naše bude veselejší bydlet spolu. Kozáci jdou nahoru, podívejte se, z jakých vzdálených chutorů jedou studovat…“

Sestra babičky Eufémie, Lisana, měla dva syny – Jakova, veselého Kozáka, který rád pil, a strýce Michaila, jak jsme mu říkali. Oba žili 20 verst od Kletské v Jevstratovském chutoru a věnovali se zemědělství. Oba měli syna a dceru. Strýc Jakov měl tvrdohlavého a neúnavného Fjodora (v té době nastupoval do reálky) a Káťu, která byla dána do výchovy Matce Afanasii do Preobraženského usť-medvědického kláštera. Vždy tichý a zachmuřený strýc Michail měl syna Vasku, téměř stejně starého jako já, mrštného, domýšlivého větroplacha. A dcera Marusja studovala na dívčím gymnáziu v Usť-Medvědici. Nežila však dlouho a zemřela docela mladá na tuberkulózu. Právě s nimi jsem měl žít sedm let.

ÚZEMÍ DONSKÝCH KOZÁKŮ

Dědeček se znovu podíval na nádvoří a rozhodl se, že tam postaví další obytnou budovu, moje sestry mě totiž měly následovat a nastoupit do dívčího gymnázia.

„Škoda, že jsem si to uvědomil pozdě,“ zamumlal sklesle a šel nahoru k plotu, který odděloval nádvoří od ulice. „Jaké skvělé místo… Postavím zde chlapecké gymnázium… Když ne moje vnoučata, tak cizí kozácké děti sem budou chodit… Kozáci nemohou bavit svět lampasy, ale musí jít ven do světa, na širokou cestu vzdělání… Takhle už to dál nejde!“

Byl to úžasný muž. Za celý svůj dlouhý život jsem nikdy nepotkal člověka, který by si tolik vážil inteligence a tištěného slova. Občas přinesl zmačkaný kus papíru, který někdo pohodil, opatrně ho narovnal a řekl: „Podívej, možná je tam napsáno něco hodnotného. Musíme si vážit tištěného i psaného slova… Možná jsou na tom kousku papíru napsány cenné myšlenky.“ A neuklidnil se, dokud kousek papíru neuhladil a nepřečetl.

Pamatuji si na své dětství. Jak jsem řekl, dědeček a otec často podnikali služební cesty do Moskvy a Petrohradu. Nádraží Log jihovýchodní železnice bylo 60 verst od nás a my jsme je chodili vítat před vesnici, k Nelkinově rokli poblíž chutoru Melovský. A věděli jsme, že dědeček nám nikdy nepřinese jiný dárek než knihy, knihy, knihy… Dobromyslný otec naopak vždy přinášel hračky a sladkosti, za což si ho dědeček nijak zvlášť nevážil.

Za 5–6 let opravdu postavil nádhernou budovu na hlavní ulici, kde bylo v roce 1913 otevřeno klasické gymnázium. Ale ta shořela během občanské války a v její spodní části jsem v roce 1957 viděl nějaké letní kino.

N. KELIN (NA FOTOGRAFII V ČERNÉM) S RODINOU, 1910

9 Okresní město; v roce 1933 přejmenováno na Serafimovič.

10 Nikolaj Ivanovič Svjatopolk-Mirský (1833–1898) – generál kavalérie, dosazený ataman donských kozáků v letech 1881–1898

11 Egyptský řetězový most přes Fontanku, který se zhroutil během pochodu eskadrony dvorní jezdecké gardy 2. února 1905. Byli zabiti tři koně, nebyly hlášeny žádné lidské ztráty.

12 ruský název krytého cestovního vozu, kočáru na dlouhém pružinovém spodku

13  stará ruská délková míra – někdy se pro ni používá výraz ruská míle – definována jako 500 sažení (sáhů), nebo 1500 aršínů (loktů), tj. 1066,781 metrů

UMRU

(Usť-medvědické reálné učiliště)

Na švihácké sponě opasku bylo vyryto svátostné slovo UMRU. To fascinovalo školačky a vytvořilo kolem nás jakousi svatozář, což mezi žáky duchovní a řemeslné školy vyvolávalo prudkou závist. Znamenalo to ale jen Usť-medvědické reálné učiliště. Uniforma byla frajerská, polovojenská. Černé sako, dvouhlaví orli na knoflících, tradiční opasek se slavnou sponou, tmavě modré kalhoty se širokými červenými lampasy. Vzpomínám si, jak jsme s dědečkem projížděli petrohradskými ulicemi drožkou a vzrušení kadeti, kteří si všimli červených lampasů, instinktivně salutovali. Když si uvědomili svůj omyl, nadávali. Kabát byl z důstojnického plátna s červenými poutky a knoflíky s orly. Čepice s tmavě modrým dýnkem a červeným pruhem. Vše žlutě lemováno. Obecně na nás chlapce tato uniforma velmi zapůsobila.

V roce 1908 došlo k tak velkému přílivu studentů, že je třída nemohla pojmout a ředitel školy Rafail Nikolajevič Sametskij vyřešil situaci tak, že navrhl, aby se rodiče složili, a za získané peníze nechal postavit přepážku ve slavnostním sále, kde vznikla takzvaná paralelní třída. Dostal jsem se do hlavní třídy, na což jsem byl z nějakého důvodu velmi pyšný.

Velkolepá budova školy stále stojí. Nyní je tam desetiletka. Byla postavena, zdá se, v polovině devatenáctého století. Během let sovětské moci bylo městečko přejmenováno na Serafimovič, protože se zde narodil slavný sovětský spisovatel, Leninův přítel, Alexander Serafimovič Popov, který zde strávil své mládí. Žili tu také donští spisovatelé nyní nezaslouženě zapomenutí – romantik Roman Kumov a Fjodor Krjukov, který hodně spolupracoval s časopisem Russkoje Bogatstvo (Ruské bohatství), kam by nevzali nikoho špatného. Oba zemřeli na tyfus během občanské války na Donu.

—

Měli jsme dobrý učitelský sbor. Ředitelem byl mírně shrbený starý matematik Rafail Nikolajevič Sametskij. Muž velmi podobný Šaljapinovi v roli Dona Quijota, jen menší výšky. Vášnivý šachista. Žil ve škole. Měl mne rád a nazýval mě Koljaša. Nejbizarnější postavou byl inspektor Sergej Alexandrovič Afanasjev, obrovský Ukrajinec trpící revmatismem, často chodil s holí a tahal jednu nohu za sebou. Kráčel, bolestí sebou škubal a zachmuřeně se díval skrz brýle na všechny ty čertoviny, které se kolem něj děly v naší kozácké burze. Byl to muž se zlatým srdcem, ale žáci se ho báli. Říkal „šo“ místo „co“ a za zády mu říkali Serjoga. Ale nejzajímavější postavou byl samozřejmě můj třídní Boris Nikolajevič Maljuga, kterého opakovaně popsal Fjodor Dmitrievič Krjukov v Ruském bohatství. Tento typ je vzácný, jako od Nikolaje Gogola nebo Michaila Zoščenka.

Když se ohlédnu zpět a přemýšlím o něm v době, kdy už mám bohaté lékařské zkušenosti, jsem přesvědčen, že to byla hluboce tragikomická postava, těžký psychoneurotik, který pravděpodobně v mládí zažil nějakou politickou kolizi. Byl to muž ve věku 40–42 let, průměrné výšky, jednoruký, s tváří připomínající mladého Stolypina. Levý rukáv uniformy znečištěné křídou mu vždy visel ve vzduchu. Měl bledou tvář s fanatickýma očima a velkou bradavicí u nosu, kterou si neustále trhal nehty. Nejvíc ze všeho mě však udivoval jeho toulavý pohled, který se na nikom nikdy nezastavil. Pokud by v těchto vzdálených dobách existoval film nebo magnetofon, bylo by možné v hodinách historie zaznamenat takové zábavné scény, že by jim Zoščenko záviděl. Byl to divoký, nezničitelný monarchista, s doslova patologickou zaujatostí. A právě z tohoto důvodu se ve třídách, kde učil, odehrávaly každodenní scénky. Ve většině případů byl na jeho hodinách nutně přítomen ředitel, nebo pochmurný inspektor Serjoga, aby byl zachován základní pořádek.

V naší třídě se hned dostali do popředí tři výtržníci. Odulý repetent Feďka Malachov, podobný Čingischánovi, který všechny nekompromisně ovládal, chlapec se silnými svaly, o hlavu vyšší než celá třída, a hubený a žlučovitý Paška Seňutkin, který mě z nějakého důvodu od prvního dne neměl rád a děsil mě až do své smrti. Ve třetí nebo čtvrté třídě se o Velikonocích utopil v Donu. Kromě těchto dvou tu byl ještě Semka Gavrilov, také repetent, bezbarvý čahoun, který velel celé třídě. Toto trio vládlo v naší třídě během celého mého pobytu ve škole. Nenáviděli Maljugu a téměř denně ho přiváděli k hysterickým záchvatům.

Jednou jsme se jako obvykle těšili na lekci historie. Všechny stěny chodby vedoucí do učebny byly pokryty monogramy imperátorů napsanými křídou. Zaslechli jsme uspěchané, nervózní kroky. Maljuga opustil sborovnu. Třída ztichla. Najednou se venku rozezněl hysterický řev rozzuřeného Maljugy: „Darebáci! Zločinci! Padouši! Ah ah ah…! Urážka posvátných osob carského domu!“

Třída vybíhá na chodbu a vidí, jak se Maljuga točí kolem zdi, jednou rukou křečovitě svírá třídnici a bokem a zády maže ze zdi monogramy. Kolem se sype křídový prach a chudák věrný monarchista už vypadá jako mlynář. V tuto chvíli Feďka Malachov spěšně píše monogramy na podlahu učebny, od prahu k učitelskému stolu. Objevují se jména jako Nikolaj II., Alexandr III., Alexandr I., Kateřina II. Maljuga vtrhne ohromený do učebny a legračně mezi nimi skáče, aby, nedej Bože, nešlápl věrnou poddanskou botou na carskou osobnost. Řve a třese se. Samozřejmě nemůže ležet na podlaze a vymazat znaky svým tělem: „Keline! Hadr! Vymazat… opatrně!“

Lezu po podlaze a dávám ji do pořádku. Je mi ho líto. „Okamžitě smažte posvátná písmena!“

Malachov vyskočí, popadne hadr, a když přijde k tabuli, plivne na monogram Nikolaje II. a začne tabuli mazat. Co se to tu děje? Maljuga vypadá děsivě. Skleněnýma očima se dívá na Malachova, rukou jej chytne za rameno, odtáhne ho od tabule a vykřikne: „Vypadni, ty parchante! Jak se opovažuješ plivat na posvátný monogram Gosudara Imperátora?“

„To aby to bylo čistší, Borisi Nikolajeviči!“ klidně odpoví Malachov, vyklouzne z pevného stisku učitelovy ruky a odejde do lavice.

—

Jindy třída napjatě poslouchala příběhy z historie, kterou Maljuga brilantně ovládal. Znuděný Malachov, který přimaloval vousy Petru III. nebo přemaloval k nepoznání portrét Kateřiny II., klidně zvedl ruku a líně se zeptal: „Borisi Nikolajeviči! Znáte dobře portréty historických osob?“

„Ano! Znám docela dobře portréty korunovaných hlav,“ říká nic netušící Maljuga.

Malachov vstává, jde ke stolu a ukazuje k nepoznání vyzdobenou Kateřinu II., která má švihácký knír a červený nos. Nový hysterický záchvat a přednáška končí.

Existovaly však „vtipy“ ještě horší. Maljuga, stejně jako všichni velmi nervózní lidé, byl rychlý v pohybu. Na židli u katedry si sedal v běhu, skokem. Zdá se, že Paška Seňutkin vzal tuto zvláštnost třídního učitele v potaz a připevnil k sedadlu židle ocelové pero špičkou nahoru. Ukázal třídě pěst a prohlásil: „Zabiju toho, kdo mne práskne!“

Vtom Maljuga vletěl do učebny a v běhu se vrhl na židli. Hned ale vyskočil, řval sprostá slova a ječel: „Darebáci! Skončíte v kriminále!“

Křik přivolal do třídy ředitele. Vyslýchal všechny. Seňutkina ale nikdo neudal a celá třída strávila týden bez oběda.

Oblíbenou zábavou dominantní třídní trojky byl šňupací tabák, který jeden z vtipálků vždycky házel z mé lavice. Maljuga nemohl mít podezření, že bombardování vycházelo ode mne, protože jsem si přece pamatoval odkaz svého dědečka, byl jsem příkladný student a Maljuga mě měl rád.

Brzy však přišel čas, kdy mě Maljuga začal nenávidět. Jednou vešel do třídy, podíval se na mě, plivl a zasyčel: „Keline! Okamžitě ven!“

Maljuga ovládal kaligrafii a jeho zápisy do deníku byly vždy příkladné. Zvláště krásně psal tučné pětky. Koule, jak jsme jim říkali. Jednoho dne mu spolužáci zlomili pero ležící na učitelském stole a dohodli se, že Maljugovi nikdo pero na psaní do třídnice nepůjčí. Dá mu ho totiž Malachov.

Maljuga přišel, sedl si, ale žádné pero neviděl. Ptá se jednoho, druhého, třetího studenta. Ne. Říkají, že zapomněli. Potom Malachov vstane z „kamčatky[14]“ a nese Maljugovi poleno s vloženým perem.

„Co je tohle?“

„Pero s násadkou, Borisi Nikolajeviči. Jsem tak zvyklý psát,“ říká Malachov.

Maljuga mu za jeho chování dá kouli a uteče za inspektorem. Po chvíli přispěchá do třídy Serjoga, sténající bolestí, nadává nám a sedá si na lavici vedle mě. Třída ztuhne.

Z nějakého důvodu jsem měl tehdy v kapse červenou feferonku, bez které dědeček nikdy nejedl boršč. To pro něj jsem ji pravděpodobně utrhl na zahradě. Když jsem do násadky vložil nové pero a obdivoval ho, několikrát jsem ho ponořil do tohoto jedovatého, strašně pálivého lusku. Jedovatá dužina feferonky zůstala na peru. A teď se na mě Maljuga dívá a říká: „Keline, dej mi pero!“ Podávám mu ho, jako by se nic nestalo, a on při pohledu na něj sladce šeptá: „Nové!“

Ale než pero ponořil do kalamáře, najednou ho olízl. To aby lépe psalo. To, co nastalo, se nedá popsat. Maljuga zavyl, vykulil oči, začal zoufale plivat a snažil se zbavit jedovatých slin.

„Zločinec, otrávil mě!“ zařval Maljuga a vrhl se na mě. Inspektor, který seděl vedle mě, byl zmatený a hrozivě se zeptal:

„Šo se stalo?“

Vysvětlil jsem mu, že když jsem si hrál s perem, potřel jsem ho feferonkou, a že jsem vůbec netušil, že Boris Nikolajevič bude pero olizovat.

Serjoga vyčítavě pohlédl na Maljugu a zamumlal:

„A vy, Borisi Nikolajeviči, nic neolizujte!“

Pak opustil třídu. O minutu později jsem vyletěl ven také, což se opakovalo téměř celý rok. Maljuga mne neměl rád a já ho litoval.

—

Jednou jsem z nějakého důvodu dorazil do Maljugova bytu. Vešel jsem do malé chodbičky a zaklepal na dveře: „Smím?“

„Ano! Pojďte dál…“ slyším Maljugův skřípavý hlas.

Otevřu dveře. Uvnitř sedí shrbený Boris Nikolajevič u stolu a něco píše. Vidím jen zadní část hlavy, protože sedí zády ke dveřím. Pozdravím. Nad stolem visí obrovský portrét cara Mikuláše II. v životní velikosti. Maljuga se prudce otočí o půl otáčky směrem ke mně a říká: „Jen se, prosím, neotáčej zády k carovi, jinak tě vyženu!“

Takový byl náš třídní učitel.

Celý život jsem na něj vzpomínal s největším soucitem, ale myslím si, že byl paranoik. Zákeřná nemoc. Má několik variant a člověk, který jí trpí, se laikovi zpravidla jeví zcela normální. Ale každá forma této nevyléčitelné choroby má, jak se říká, vlastní hranici, za kterou nelze jít. Po jejím překročení se z člověka stane bestie a samozřejmě není odpovědný za své činy. Pacienti této kategorie jsou obvykle zbaveni všech zákonných práv. Když jsem se později ocitl v blázinci v Novočerkassku a seděl tam déle než rok, v rohu místnosti přebýval i pohledný 50letý muž, velmi podobný Alexandru III., ale ušlechtilejší. Působil dojmem váženého otce rodiny, laskavého a rozumného člověka, ale jakmile mu někdo neuvěřil, že je papež, okamžitě se proměnil v nebezpečné zvíře. Při jednom ze svých útoků dokonce chladnokrevně zabil celou rodinu. Podle mého názoru byl podobným nešťastníkem Boris Maljuga. Jen mě překvapuje, proč byly úřady tak lhostejné k osudu člověka a nepřijaly vhodná opatření.

—

V temném království naší kozácké burzy existovalo ale i světlé místo. Jednou se ve škole objevil mladý vysoký profesor přírodopisu Vasilij Vasiljevič Kostylev. Nadšený a klidný muž, který nás přijal do své laskavé duše. Dokázal nás zaujmout experimenty ve fyzikálním kabinetu a na jeho lekcích bylo takové ticho, že bylo slyšet i bzučení mouchy. Byl vždy dychtivě očekáván a milován jako starší, laskavý přítel. Zůstal s námi ne déle než rok a půl a pak náhle a beze stopy zmizel. Říkalo se, že je politicky nespolehlivý, a proto ho úřady nikde dlouho nenechávaly. Kde asi je teď ten skvělý člověk, který mi, a pravděpodobně nejen mně samému, vštípil hlubokou lásku k přírodním vědám. Odněkud z Moskvy pro nás objednal novou Levinovu učebnici přírodopisu, která nahradila starou, nezajímavou knihu schválenou ministerstvem školství. Dodnes si pamatuji přílohu na křídovém papíře, která zobrazovala růžový tulipán ve všech fázích vývoje.

Po jeho odchodu se během jednoho ponurého zimního dne objevil ve třídě zavalitý, robustní učitel středního věku, v dlouhé uniformě a tupým výrazem v očích – A. E. Kazakov. Byrokrat z Boží milosti, ostříhaný nakrátko, na ježka. Své žáky oslovoval drahoušku. Takže dostal přezdívku Drahoušek a později výstižnější a úspěšnější přezdívku Blb. Hned při prvních hodinách se totiž choval dost zvláštně. Když zvedl ruku student, který chtěl jít na záchod, zeptal se Kazakov:

„Co je, Ivanove?“

„Dovolte mi odejít, Alexeji Jevgenieviči!“

„Poslouchej, miláčku, když Ivanov řekne ‚Nechte mě jít ven, Alexeji Jevgenieviči,‘ řekne i Kumov ‚Nechte mě jít…‘ Kdo pak zůstane ve třídě, miláčku? Sedni si!“

Třída byla vzrušená, hlučná, a nakonec mu dala hanebnou přezdívku. Jednou Blb odmítl pustit na toaletu i Péťu Djakonova, syna žalmisty, nedostudovaného seminaristy. Pyšný, ale plachý chlapec to už nedokázal vydržet a nechal veškerý obsah močového měchýře pod lavicí a zrudlý hanbou utekl domů. Třída ztichla. O půl hodiny později se objevil nahluchlý blonďák, podobný Leonidovi Andrejevovi, a vtipnému učiteli vynadal. Blb od té doby změkl.

—

Mým oblíbeným učitelem byl skvělý Sergej Alexandrovič Pinus[15], učitel ruského jazyka. Měl jsem ho od prvního do sedmého ročníku, kdy nade mnou držel ochrannou ruku a možná mi i pomohl získat vynikající maturitní vysvědčení, které mi otevřelo dveře do všech vzdělávacích institucí v zemi… Muž malé postavy, úplně plešatý, s podlouhlým zamyšleným obličejem filozofa a malou nazrzlou bradkou. Říkali, že jako politicky nespolehlivý nedostudoval. Tajně holdoval alkoholu a vášnivě se věnoval poezii. Existovala dokonce jedna nebo dvě knihy jeho překladů klasických řeckých básníků. Tento muž mi ukázal, jak se zamilovat do ruské literatury. Celou svou roztomilou postavou, oblečenou v dlouhém černém redingotu starého střihu, připomínal nahrbeného marabu.

Ale mým úhlavním nepřítelem, důsledným a tvrdohlavým, byl Josef Jakovlevič Gerstein, vynikající matematik a národností Žid. Nevím, jak se k nám do Donské kozácké oblasti, kam měli Židé kvůli hloupému omezení zakázán vstup, dostal. Ačkoli pro ty s vyšším vzděláním toto pravidlo neplatilo.

Takže to je Gerstein. Muž pevných zásad s nádhernýma hnědýma, vždy posměšnýma očima, ve kterých se lehce odrážel odvěký smutek tisíců let židovského útlaku. Byl malý a neobvykle pečlivý, mne ovšem instinktivně a zatvrzele neměl rád. Pravděpodobně cítil, že nenávidím matematiku. Přišel k nám, když jsem už procházel posledními třídami školy.

Doslova od prvního ročníku základní školy jsem matematiku nenáviděl. Na reálném gymnáziu byly vyučovány předměty jako integrální a diferenciální počet a analýza nekonečně malých veličin. Škola produkovala hlavně studenty pro technické vysoké školy. Gerstein okamžitě vycítil, že matematice nerozumím, a tak se rozhodl mě buď přeškolit, což samozřejmě nebylo možné, nebo zničit. Tak začala nerovná hra kočky s myší. Ale myš se navzdory svému věku ukázala jako nesmírně vynalézavá a přálo jí štěstí. Když Gerstein vešel do učebny, podíval se na mě zpod obočí a náhle řekl: „Keline! K tabuli!“ přičemž zamyšleně dodal: „Plácat nesmysly!“

Zkroušeně a nejistým krokem jsem odcházel z lavice k hrozné tabuli. Dostal jsem příklad nebo větu, které jsem měl vypočítat či dokázat. Potil jsem se, nervózně zlomil křídu a bezmocně pohlédl na třídu, odkud se ozývaly nápovědy přátel-matematiků, kterým jsem obvykle psal eseje v ruském jazyce. Něco jsem nejistě napsal, umazal a napsal znovu a Josef Jakovlevič s úsměvem a bez zvýšení hlasu obvykle prohlásil: „Posaďte se, Keline! Toto je sen strakaté kobyly, ne důkaz věty.“

Gerstein si ale hlavní ránu nechal na konec. V posvátný den, kdy jsem skládal maturitní zkoušku, jsme psali písemnou práci a absolvovali poslední ústní zkoušku z vyšší matematiky. Zde se rozhodovalo o osudu abiturienta, který se připravoval na vysokou školu. Gerstein věděl, že mně, jednomu z nejlepších studentů ve všech předmětech, s matematikou pomáhá celá třída, zejména ti žáci, kteří nenáviděli humanitní vědy. Ve všech kritických okamžicích seděli kolem mě v těsném kruhu.

Rozhodli jsme se udělat totéž i při závěrečné zkoušce. Vzpomínám si na velkou třídu vedle slavnostní haly. Kolem mě je hustý kruh nejlepších matematiků ve třídě. Takže je to pojištěné. Gerstein byl ale tentokrát chytřejší než my. Když nadiktoval úkoly, tiše ke mně přistoupil, popadl mě za ruku a řekl sarkasticky: „Keline! Následujte mě. Vezměte si papír a zadání!“

Ztuhl jsem a jako v mlze následoval Gersteina. A kam si myslíte, že mě vzal? Do slavnostní haly, kde studenti 5. ročníku psali své písemné práce ve francouzštině. Posadil mne na mělčinu doprostřed haly.

„Vyřešte zadání, Keline, a předejte mně, nebo komisi,“ řekl a odešel.

Okamžitě mi došlo, že úkol nemohu vyřešit. Smutně jsem začal kreslit na papír ptáčky.

Na zkouškách chodili mezi stoly takzvaní asistenti, kteří udržovali pořádek a zajišťovali, aby studenti navzájem neopisovali. Obvykle to byli učitelé školy. A najednou hle! Zázrak! Uličkou tiše a s rukama za zády kráčí znepokojený Sergej Alexandrovič Pinus, můj idol, učitel ruského jazyka. Na chvíli se zastaví a tiše se zeptá: „Tak co? Nezvládáte?“

„Ne, Sergeji Alexandroviči!“ šeptám beznadějně a dál kreslím ptáčky a jiné nesmysly. Pinus v tichosti odchází. O půl hodiny později se znovu objeví a položí vedle mě na stůl vyřešený úkol. Jsem zachráněn! Rychle jsem ho začal přepisovat. Nevšiml jsem si ale, že jsem vynechal jeden krok. Zmačkal jsem koncept, piják a poté, co jsem ze slušnosti počkal další půlhodinu, jsem práci předal.

Druhý den byla mezi zkouškami přestávka. Běžel jsem po ulici a poblíž školy potkal Gersteina. Pozdravil jsem a viděl, že mě volá k sobě. Ztuhl jsem.

„Poslouchejte, Keline, zdá se, že děláte zázraky!“

„Co se děje, Josefe Jakovleviči?“ ptám se zmateně, ale tuším past…

„Nejprve mi, prosím, řekněte, jak jste vůbec dokázal vyřešit úkol?“

A pak, po chvilce ticha, jako by mne praštil do hlavy: „A proč vám při řešení úkolu chybí jeden krok? V práci chybí logika, ale úkol byl vyřešen správně.“

Myšlenky mi v hlavě létají jako blesk. Zdá se mi, že mě Gerstein vtáhne do školy nebo domů a donutí, abych úkol zopakoval. Pociťuji hrůzu. Koneckonců z nechuti k matematice jsem se ani nepokusil tento problém pochopit. Pokud mne k tomu vyzve, je konec.

„Pravděpodobně, Josefe Jakovleviči, jsem vynechaný krok nepřepsal z konceptu nebo sacího papíru…“ vysvětluji a nevinně se podívám na Gersteina.

„No, tak abyste úkoly neřešil na pijáku, dal jsem vám místo jedničky dvojku,“ zasyčel Gerstein a škodolibě se usmíval. Pak mě plácl po rameni a šel dolů ulicí Voskresenskou.

—

Za pár dní jsme měli mít ústní zkoušku z matematiky. V noci jsem nespal a snažil se dohnat, co bylo nenávratně ztracené. Byla to doba, kdy teplé, květnové, sametové noci na Donu bývají nasyceny omamnou vůní rozkvetlých bílých akátů. Byl jsem strašně ospalý. Ale několikrát za noc, když už se mi oči nesnesitelně lepily k sobě, jsem běžel na balkón, kde byl kbelík s ledovou vodou ze studny, abych si namočil hlavu, a zahnal tak neodbytný spánek. To pomáhalo.

Na závěrečné zkoušky jsem se ale nepřipravoval sám. Polský šlechtic Václav Ligenza-Nevyarovsky z Varšavy přijel do naší vesnice, aby u nás ve škole složil maturitní zkoušky. Ve Varšavě mu, jak říkal, bránily ženy. Školní a městský lékař Markian Ivanovič Alexejev, který mi později zachránil život na začátku občanské války, mu doporučil, aby se u nás usadil a učil se spolu se mnou – dobrý student, bohatá rodina, hned vedle školy. A tak se elegantní a úžasně zdvořilý Polák ubytoval v mém pokoji.

Všichni jsme měli své vlastní pokoje – dědeček chtěl, abychom se během studia navzájem nerušili. V jedné z dusných nocí, unavení šprtáním, jsme i přes nekonečné koupele v ledové vodě usnuli jako mrtví.

V domě nebyla elektřina. Používali jsme velkou petrolejovou lampu s bílým stínidlem. Ráno po probuzení pohlédnu na Václava a – o, hrůza! – na posteli leží černoch. Křičím na něj a vidím, jak si tře modré oči a při pohledu na mě se začne šíleně smát. Nerozumím ničemu, ale když se rozhlédnu kolem sebe, vidím, že všechno kolem je pokryto chundelatou vrstvou černých sazí, poletujících v lehkém ranním vánku. Na stole dohořívá lampa. No, pak jsme to od naší milé babičky Eufémie Borisovny schytali. Ale ve zkouškovém období nám bylo všechno odpuštěno.

Pokud jde o ústní zkoušku z matematiky – myslím, že byla poslední – byl jsem plně vyzbrojen. Ve všech kapsách desítky taháků, a co je nejdůležitější, na vnitřní straně opasku u spony, kde je zastrčený jeho konec, byly napsány ty nejsložitější vzorce, které bylo těžké si zapamatovat. Bylo to napsáno tuší – jasně a čitelně – stačilo dát prst za opasek, vystrčit konec a při pohledu dolů opsat.

U stolu si vytahuji lístek s otázkou a jdu k tabuli. Vše v pořádku vyřeším. Ale najednou za zády slyším ironický šepot ředitele školy R. N. Sametského, který přišel sledovat závěrečné zkoušky.

„Topíte se, Koljašo?“

„Ne, Rafaile Nikolajeviči, vše je v pořádku.“

„Tak proč se držíte záchranného pásu?“ říká laskavý stařík a šoupe botami. Zrudnu jako pivoňka a dokončuji úlohu. Na chodbě mě jako všechny ostatní přivítal řvoucí dav spolužáků:

„No, jak? Co?“

„Myslím, že za jedna,“ říkám a tlačím se davem, abych doma sdělil dobrou zprávu – strašná matematika, má Achillova pata, je za mnou! Vše je v pořádku. Ale štěstí bylo, jak se ukázalo, krátké a naděje na úspěšný výsledek předčasné. Najednou se otevřely dveře ze třídy a druhý učitel matematiky, urostlý švihák, Polák Kazimír Vladislavovič Vansovský, hlasitě křičel: „Keline, zpět! Pojďte sem!“

Se srdcem v kalhotách se vracím do třídy, kde probíhá zkouška, a vidím Gersteina, jak komisi něco vysvětluje.

„Poslouchejte, Keline, komise nemůže pochopit, jak jste vy, s mizernou znalostí matematiky, brilantně vyřešil písemnou práci a teď složil ústní zkoušku na výbornou. Vezměte si křídu a pište.“

Byl mi nadiktován nový úkol, který jsem samozřejmě pod dohledem několika kerberů nevyřešil. Jednička byla opravena na dvojku, a proto v mém maturitním vysvědčení byly vedle samých jedniček dvě dvojky z matematiky.

—

Během školních let se mi stala ještě jedna událost, která se mi nadosmrti zaryla do paměti. Usť-Medvědice byla vzdálena 40 verst od mé rodné stanice Kletské. Na všechny prázdniny jsme se samozřejmě přestěhovali tam, na místo klidného a šťastného dětství. Jezdili jsme buď na saních, někdy po zamrzlém Donu, nebo na bryčce. Nepamatuji si přesně, ve které třídě jsem tehdy byl. Zdá se, že ve druhé. Příchod mladých lidí na prázdniny do odlehlé vesnice byl radostnou událostí pro všechny, zejména pro rodiče.

Všichni studenti byli v elegantních uniformách, upravení, hluční a veselí. 6. ledna jsme měli ve vesnici slavnostní svěcení vody, které přilákalo mnoho Kozáků z okolních obcí. Kostel v Kletské byl krásný, takový kostel jsem neviděl v žádné z donských vesnic, dokonce ani v  Usť-Medvědici. Vyprávělo se, že architekt zaměnil plány a postavil tady tuto nádheru, která měla zdobit náměstí nějakého města nebo jedné z okresních vesnic. Viděl jsem mnoho kostelů a slavných chrámů v desítkách evropských měst, ale vždy se mi zdálo, že žádný není lepší než Znamenský chrám v Kletské.

Na velikonoční svátky Jefim Ignatievič Frolov, velký kutil, můj první učitel, vyzdobil s partou vesnických chlapců všechny římsy kostela, téměř po samé kříže, zářivě planoucími svícemi. Kostel zářil jako nehmotná vize vznášející se ve vzduchu a ze zvonice se nesl jedinečný sametový baryton velkého zvonu, který byl slyšet asi 20 verst daleko. Vzpomínám si, že když Ivan Kurnosov, mistr svého řemesla, začal zvonit na šest zvonů naší zvonice, srdce mi sladce usedalo, nepopsatelná rozkoš naplnila mou duši a chtěl jsem buď plakat radostí, nebo se smát. Jednou jsem to ohromné nadšení, které mě přemohlo na Velikonoce, nevydržel a začal tančit. Můj otec, ačkoliv byl od přírody velmi citlivý, mi nerozuměl a dal mi pohlavek: „Ty jsi pitomec, tam slouží mši svatou a on si tady tančí!“

Stále si pamatuji, jak mi to bylo líto. Otec nechápal štěstí, které přetékalo z mého dětského srdce.

Svěcení vody začalo slavnostně a jako vždy trvalo dlouho. Na dvoře krutě mrzlo. Já jsem, ve zcela novém kabátu a sibiřské kožešinové čepici, vylezl na zvonici k samotným zvonům, abych lépe viděl oslavu a zblízka Ivana Kurnosova. Jednou, během nějaké bohoslužby, Kurnosov nemohl odolat a předvedl tak temperamentní Kamarinský tanec, že celé náměstí, otočené hlavou směrem ke zvonici, začalo podupávat nohama. Starý kněz Visarius mávl pěstí a poslal strážného Aldoňu-šiskara na zvonici, aby okamžitě přestali zvonit.

Na zvonici jsem se usadil poblíž jedné mříže, orientované směrem, kde probíhalo svěcení, a nudil se. Opřel jsem si bradu, sklonil se a olízl železnou tyč. Jazyk mi k ní okamžitě přimrzl. Stojím jako přikovaný. Snažím se násilím odtrhnout jazyk, ale železo mi to nedovolí. Drápu nehty. Jazyk každým pohybem přimrzá stále více. Jsem vyděšený. Mráz přes -20 stupňů. Jediným způsobem, jak se osvobodit, je nalít na to vodu. Ale ve zvonici samozřejmě nikdo nemá vodu a já, s očima plnýma hrůzy, začnu tupě bučet. Snažím se odtrhnout pevně přimrzlý jazyk a křičím. Křik se ostře rozléhá. Dav se začíná hýbat a všechny hlavy se otáčejí směrem ke zvonici. Když už nevím, co dělat, začínám zuby trhat jazyk ze železa. Krev mi stéká po bradě i studentském plášti, ale nakonec jsem vysvobozen. V ústech slaná krev a útržky zmrzačeného jazyka.

V tomto okamžiku vtrhl do zvonice otcův přítel Vasilij Ivanovič Jermakov se džbánem svěcené vody a spěchal ke mně. Zdola mě viděl a uvědomil si, o co jde.

„Chudáčku, Koljuško! Jaké neštěstí… No tak, vezmu tě domů.“ Rozmazávám krev po kabátě, uprostřed smějících se Kozáků a dětí se propadám hanbou, a jdu domů jako zbitý pes. Dědeček nebyl doma. Babička rozhodila rukama, bědovala a otec mi vrazil pár facek a naříkal: „Připravil jsi nás o dobré jméno, ty neřáde! Zostudil před celou vesnicí! Sundám ti lampasy a posadím tě, čubčí synu, na kozlík, jak to udělal Fjodor Djakov se svými lemply!“ Fjodor Jemeljanovič Djakov, temperamentní místní poštmistr, poslal své dva syny na střední školu nebo nějaký seminář, nepamatuji si to. Jednou se vrátil z kostela a přivedl s sebou své své kozácké přátele a jak bylo mezi Kozáky o svátcích obvykle zvykem, na stole se objevila lahev Nikolajevské vodky a skleničky. Djakov, i když nebyl účastníkem těchto tažení, začal přátelům bájit o japonské nebo turecké válce a jako obvykle události přikrášloval a vymýšlel si. Jeho dva synové, kteří byli v místnosti přítomni, zasáhli do rozhovoru a dovolili si opravovat svého otce, a to dokonce za přítomnosti návštěvníků. Opilý Djakov se rozzlobil a zařval: „Sundejte si uniformu, spratci! Už toho víte víc než váš otec! Na kozlík!“ A bez ohledu na to, jak matka prosila, aby změnil svůj hněv na milost, Fjodor Jemeljanovič neustoupil a dva temperamentní kočí, bratři Djakovovi, začali řídit trojky na poštovních trasách.

Takže existoval precedens. Ale přišel můj děd a všechno urovnal. Následujícího dne jsme odjeli do Usť-Medvědice, kde Marusja Frolova, protože věděla, že mám rozkousaný a bolavý jazyk, u oběda sarkasticky navrhovala:

„Nechceš něco kyselého, Koljo?“

Rudl jsem hanbou a zdálo se mi, že o mém incidentu ví celá Donská oblast. Od té doby pro mě byl svátek Zjevení Páně nejtěžším dnem v roce a ve chvíli, kdy začalo žehnání vody, jsem se krčil někde v rohu, kde mě nikdo neviděl, a čekal na odjezd do Usť-Medvědice.

14 Poslední lavice, kam byli přesazeni zlobiví žáci a studenti.

15 Pinus Sergej Alexandrovič, vlastním jménem Serapin (1875–1927) – překladatel, spisovatel. Pocházel z Pomorů a v roce 1919 byl přijat mezi Kozáky. Po občanské válce v bulharském exilu byl nějakou dobu úřadujícím redaktorem časopisu Kozácké dumy (Sofie).

Carský lesnický institut

Reálné gymnázium jsem absolvoval s vyznamenáním a získal právo nastoupit na všechny vysoké školy Impéria, s výjimkou lékařské fakulty. Tam byla zapotřebí latina, kterou spolu s klasickými gymnázii kdysi na Donu zrušil dosazený ataman, kníže Svjatopolk-Mirský. Nebylo možné zůstat doma. Zuřila první světová válka, a kdybych nenastoupil na žádnou vysokou školu, byl bych odveden na vojenskou službu jako dobrovolník[16]. Můj dědeček pro mě najal starého učitele ze semináře, latinistu, který mě musel do tří měsíců o prázdninách připravit na doplňující zkoušku z latiny, jak se to často dělalo. Tato zkouška se konala na školní správě v Charkově. Absolvoval jsem pár lekcí, měsíc jsem studoval, pak jsem se na to vykašlal a vyrazil do Kletské.

—

Vzpomínám si na loňský 11. prosinec 1966, kdy mi česká vrchnost z okresu přijela poblahopřát k mým sedmdesátým narozeninám. Přinesli mi diplom buď zasloužilého, nebo čestného lékaře – na tom nezáleží – a tehdy hlavní osoba delegace, doktor Vyhnálek, řekl, že mi děkuje za čtyřicetiletou, obtížnou a obětavou práci lékaře „bez spánku a odpočinku“, jak se říká (a já jsem celý život skutečně pracoval sedm dní v týdnu). Odpověděl jsem, že jsem svou práci nikdy nepovažoval za práci a že dny, kdy jsem z nějakého důvodu nemohl být mezi svými pacienty, jsem považoval za ztracené a že ty roky jsem skutečně nepracoval, ale měl z této činnosti radost. To, abych tak řekl, vysvětluje všechno.

Láska k medicíně a všemu, co s ní souviselo, vznikla v mém raném dětství. Dokonce i v našem starém domě v Kletské jsem si jako chlapec někdy vlezl do rohu, kde visely kožichy, a čichal vůni jodoformu a kyseliny karbolové, šířící se z kožichu felčara nebo lékaře, který k nám přišel. Tato vůně mi zůstala příjemná po celý život a v mládí jsem si jodoformem často trochu posypával oblečení. Kolegové medici se znechuceně mračili a někdy se i ironicky zeptali: „Poslouchej, nechytil jsi náhodou něco?“

„Ale ne,“ odpověděl jsem rozpačitě, „včera se mi vysypal jodoform v domácí lékárničce.“

Říkali mi doktor už ve druhém ročníku gymnázia, a to z následujícího důvodu – měli jsme ve třídě takového studenta, Feďu Dolgova, velkého, statného a pohledného kluka. Ale problém byl v tom, že měl od narození nápadně červený nos. Jako malinu. To ho samozřejmě trápilo a hyzdilo. Jako student milující medicínu jsem často trávil prázdniny a vlastně i svůj volný čas v naší zemské nemocnici, pomáhal s přípravou mastí a prášků v lékárně a později jsem dostal tu čest sedět u stolu ve vesnické ambulanci, když známý lékař vyšetřoval pacienty… Doma jsem měl celou skříňku se všemi druhy léků a místo známek jsem sbíral signatury receptů, jak to dělali v lékárnách, když vydávali lék; lékařský předpis byl uložen v lékárně a kopii, napsanou na dlouhém papírovém lístku, připojili k vydanému léku. Z lékařských učebnic, které jsem četl a kterých jsem měl hodně (můj dědeček mi je nosil místo dárků), jsem věděl, že jód je obecně považován za látku odstraňující překrvení. Jelikož měl Feďa nos červený a jód překrvení odstraňuje, zdálo se tak snadné mu pomoci. Nabídl jsem Feďovi pomoc a on souhlasil. Zkusíme odklonit zarudnutí dovnitř. Když jsem dorazil domů, rozhodl jsem se, že na Feďův nos připravím mast. Následujícího rána jsem ji dal Dolgovovi a poradil mu, aby z obvazu udělal takzvaný prakový obvaz, na noc si jím obvázal nos a dal tam hodně masti.

Druhý den jdu do školy, jako by se nic nestalo. Hledám Dolgova, ale ten tam ještě není. A pak, těsně před zvoněním, vtrhne Feďa dovnitř. Drží si kapesník u nosu, jde ke mně a udeří mě těžkým batohem do hlavy.

„Podívej, co jsi mi udělal, blbče!“

Sundá kapesník z nosu a třída se válí smíchy. Místo nosu má velkou krvavou skvrnu, kůže se sloupala všude, kde byla v noci aplikována „léčivá“ mast. Dolgov si sedne na své místo, někde nalevo od kamčatky, a drží si na nose kapesník. Učitel vstoupí. Podívá se na Feďu a zeptá se:

„Dolgove! Co je? Krvácíte z nosu? Pojďte sem!“

Chudák sundá kapesník a třída se znovu válí smíchy.

„Kdo vám to udělal?“

„Náš doktor Kelin!“ řve třída.

Učitel si utírá slzy smíchu a říká:

„No, pěkně jsi ho zřídil – budeš dobrý doktor!“

Feďa se tak stal mým prvním pacientem a na celou dobu pobytu na reálném gymnáziu jsem dostal přezdívku Doktor. Odpusťte mi toto malé odbočení, ale bez něj by v budoucnu asi nebyla moje další životní cesta jasná.

—

Po příjezdu domů a po pořízení kopií dokumentů jsem okamžitě podal přihlášku do Carského lesnického institutu, pojmenovaného po Pavlovi I., v Petrohradě. A pro případ, že bych z nějakého důvodu neporazil konkurenci a nebyl přijat, další přihlášku na Ekonomickou fakultu Petrohradského polytechnického institutu, pojmenovaném po Petrovi I. Tam se dostal úplně každý, kdo absolvoval střední školu.

Pošta byla do Kletské doručována dvakrát týdně: ve středu a v sobotu. Vozil jí Jakov Lavrov, bratr našeho lékárníka, z Usť-Medvědice. Večer přijížděl vyzbrojen šavlí a revolverem, obložený koženými brašnami. V těchto dnech obvykle na poště čekal celý dav obyvatel vesnice. Seděli jsme, stáli a mluvili. Pošta nikdy nedorazila ve stejnou dobu, záviselo to na tom, jak dlouho se pošťák zdržel ve vesnici Raspopinská. Tam Jaša někdy začal, jak říkali, zlobit, to znamená, že prostě příliš mnoho vypil.

Jednoho večera jsem s potěšením přinesl domů balíček se zelenou vládní pečetí z Petrohradu. Byl jsem přijat na lesnický institut. Brzy poté přišel balíček z polytechniky, kam jsem byl také přijat. Všechno vypadalo v pořádku, ale jednu sobotu mi poštmistr podal oknem tlustou obálku s voskovou pečetí. Obálka s hlavičkou lesnického institutu. Otevřu ji hned na místě a zmateně čtu: „Vzhledem k tomu, že jste v konkurzu neuspěl, vracíme vám vaši přihlášku a osvědčení o maturitní zkoušce.“

Nyní mám v rukou dva dopisy od institutu – jeden říká, že jsem přijat, a druhý, že ne. Jdu ohromený domů. Celá rodina je v panice. Je srpen. Už 15. nebo 16. odvedou do armády ty, kteří se nedostali na vysokou školu. Mám sice v záloze osvědčení o přijetí na ekonomickou fakultu, ale absolutně se mi tam nechce chodit. V mém plánu je Vojenská lékařská akademie, předměty prvního ročníku lesnické a lékařské akademie jsou téměř stejné. Jediné, co chybí, je anatomie.

Dědeček rozzlobeně prohlašuje: „To jsou darebáci! Nejspíš nějaký z úředníků místo našeho kluka přijal nějakého protekčního mazánka. Zítra ve čtyři hodiny ráno jedeme do Petrohradu!“

—

Do stanice Log je to 60 verst a trvá téměř tři dny, než se dostaneme do petrohradské kanceláře institutu. U stolu třídí papíry nějaký kyklop, jednooký byrokrat s černou páskou na oku.

„Co račte?“ ptá se dědečka, který je připraven k boji.

„Tady je vaše oznámení o přijetí mého vnuka do institutu,“ zahájil útok dědeček a podal mu papíry. „Ukažte mi, prosím, jeho dokumenty.“

„Ale byl přece přijat, a tak dokumenty prozatím zůstanou u nás,“ říká kyklop a tuší, že je něco v nepořádku. Vyjme z police složky s písmenem K, ale dokumenty nenalezne. Rozzuřený dědeček mu hodí moje vysvědčení a vrácenou přihlášku na stůl, a když se přiblíží k vyděšenému byrokratovi, strčí mu pod nos i oznámení, že jsem v konkurzu neuspěl. Co nastalo, nechám na obrazotvornosti čtenáře. V reakci na křik vešel do kanceláře majestátním krokem obézní muž. Prohlédl si přes brýle celou scénu a tiše se zeptal: „Pánové! Co se děje? Co se tu stalo?“ Naježený dědeček se k němu otočil: „A s kým mám tu čest? Kdo jste?“

„Jsem ředitel institutu Alexander Petrovič Van-der-Fleet.“[17]

Byl to slavný profesor, který přednášel na katedře stavbě lodí na polytechnickém institutu a působil také jako ředitel lesnického institutu. Dědeček se postavil do pozoru, srazil paty, představil se a najednou vyhrkl: „Podívejte, vaše excelence, co tady tento člověk provádí. Myslel si, že my, z daleké provincie, to strávíme, ale zapomněl, že jsme Kozáci! Vyrazil bych z něj duši!“

Ředitel vše urovnal a při pohledu na starého rozrušeného Kozáka nařídil telefonovat na petrohradskou vojenskou správu, že ten a ten je studentem institutu a je osvobozen od vojenské služby.

Dědeček mě pak s lehkým srdcem vzal někam do Gostinného Dvora a koupil mi dvě sady vysokoškolské uniformy, jak se to obvykle dělalo. Jedna uniforma byla pro slavnostní příležitosti, druhá pro všední dny. Tkanina byla tak kvalitní, že obleky obvykle vydržely až do konce studia a ročník studenta se dal poznat podle roztřepených manžet a kalhot. Čím umaštěnější byla uniforma, tím vyšší ročník. Existovaly samozřejmě i výjimky.

Když jsem se v obchodě oblékl do nové uniformy, cítil jsem se jako oslavenec na narozeninách a vypadal jsem jako nová lesklá mince. Přišli jsme do Hotelu Pimenovových v Puškinské ulici, kde dědeček po smrti svého bratra vždy přespával. Pronajali jsme si pokoj v prvním patře.

V té době jsem už začal kouřit, samozřejmě v nejpřísnějším utajení před svým dědečkem, který sám přestal kouřit už dávno, to proto, abych se nestal kuřákem. Nechtěl jsem být přistižen, a tak jsem každou cigaretu zajídal čajem. Tím se neutralizovalo aroma tabáku. Měl jsem čaj ve všech kapsách a prostoduchá babička Eufémie při pohledu do čajové krabičky smutně říkala: „No, zase nemáme dost čaje. Právě jsem otevřela balíček a už není. To ty, Osipe, piješ deset sklenic černého čaje!“

„No,“ usmál se dědeček, „čaj je lepší než vodka.“

Miloval obojí.

Dědeček mě často posílal dolů do obchodů na Něvský prospekt. Jednou pro lehce solené okurky, které zbožňoval, jindy pro salám. Nejedli jsme v restauracích. Jednou si tak sedíme a svačíme v pokoji, když někdo zaklepe. U dveří se objeví vlasatá postava a ptá se: „Příteli studente! Proboha, půjčte mi zápalky!“

Zrudl jsem, protože jsem věděl, že mě potkal na chodbě s cigaretou a bál jsem se, že dědeček zjistí, že už kouřím. Vyskočil jsem a navrhl mu, že pro sirky doběhnu, protože jsem ještě musel jít pro okurky. Galantně protestoval, ale já už jsem byl na chodbě, a když jsem se dozvěděl, že bydlí ve vedlejší místnosti, seběhl jsem dolů a přinesl mu zápalky. Po zaklepání jsem vstoupil do úzké, polotmavé místnosti. Na stole u okna lahve a všechny druhy občerstvení rozložené na kouscích papíru. Pokojem se nesl šedý kouř. Na podlaze se válely všemožné knihy a u stolu seděli dva mladíci.

„Seznámíme se!“ říká ten, kterému jsem běžel pro sirky. „Jsem Alexander Grin… víte, já píšu… A toto,“ ukazuje na souseda, „je nejlepší básník v Rusku.“

Byl to Blok.

„Posaďte se a vezměte si sklenici! Na zdraví!“

A tak jsme seděli, dokud nebyla láhev prázdná. Potom Grin vstal, vzal jednu nebo dvě ze svých knih, jak si vzpomínám, v zelených obálkách, zeptal se na moje jméno a rozmáchle napsal: „Mému mladému příteli, na památku – A. Grin.“ Tím to však, bohužel, neskončilo. Zdá se, že ani Grin, ani Blok v tuto chvíli neměli peníze a pití muselo pokračovat. Potom mne Grin oslovil a rozhodně prohlásil: „A teď běžte pro vodku vy, mladý muži!“ Rozpačitě odvětím: „Ale já nemám peníze!“ Grin na to: „K čemu potřebujete sako i košili? Prodáme sako!“ Ohromený a zcela zmatený jsem vyskočil ze židle a vyběhl z místnosti.

Tak začalo i skončilo mé prchavé seznámení s úžasným ruským spisovatelem A. Grinem a geniálním Blokem. Na své životní cestě jsem se setkal ještě s namyšleným Buninem, který se vyznačoval formálním a korektním chováním, a s chaotickou, ale originální spisovatelkou Mariettou Šagiňjan. Obě setkání se uskutečnila v Praze, ale toto petrohradské mi z nějakého důvodu uvízlo v paměti obzvláště ostře.

S lehkým srdcem jsme se vrátili s dědečkem domů do vesnice. Babička se tetelila radostí, když mě v nové uniformě uviděla. Ale nezůstal jsem ve své milované vesnici dlouho. Jednou jsem se koupal v Donu a právě tam, na jednom z rybářských výletů s vesnickými přáteli, jsme se v červenci 1914 dozvěděli od sester, které nás přišly navštívit, že začala první světová válka. Tehdy jsem ještě netušil, že se začínají psát nové dějiny Ruska a že můj osud, tak pečlivě organizovaný mým dědečkem, bude změněn a nasměrován do nového, námi zcela nepředvídatelného řečiště. Ale tehdy, poté, co jsem se dozvěděl o válce, jsem samou radostí u člunu na břehu Donu předvedl válečný tanec Siouxů. Vzpomínám si, jak jsem se vylekal při myšlence, že tato válka může skončit dříve, než se ji budu moci zúčastnit. Ale osud rozhodl jinak.

—

Začátek přednášek se blížil a mě čekala dlouhá cesta. Když mě dědeček vyprovázel, zvážněl. Vzal mě stranou, podíval se mi do očí a řekl:

„Poslyš, Koljo, buď opatrný… nenech se tam zmást… Pamatuj – posílám tě na velkou cestu! Budeš první v naší rodině, kdo bude mít to štěstí, že půjde na vysokou školu. Važ si toho! Ale pamatuj, že z ruských univerzit vede široká cesta na Sibiř!“ Pak se zamyslel a dodal: „Až vystuduješ, dělej si, co chceš, to už bude tvoje věc.“

Tak jsem se rozloučil se stanicí a mládím a vydal se do širého, nelaskavého světa. V Petrohradě jsem se usadil v Lesném, poblíž Stříbrných rybníků, na 2. Murinském. Bydlel jsem sám v malém pokoji a brzy, znuděný samotou, se přestěhoval do obrovské, chladné místnosti, kde žili čtyři nebo pět mých přátel. Z nich mi v paměti zůstal jen vynikající matematik, náš usť-medvědický Saška Krjukov, štíhlý Kozák s výrazným nosem, kterému jeho dědeček z vesnice pravidelně posílal nashromážděné tři rubly, naspořené po kopějkách, a on se za to z nějakého důvodu styděl. Nevím, jestli mu něco posílal také otec, ale přivydělával si doučováním jako většina studentů.

V ústavu jsem se účastnil pouze přednášek a praktických cvičení v předmětech, které byly společné s lékařskou fakultou, vypouštěl geodézii, pohyboval se spíš poblíž Vojenské lékařské akademie na Vyborgu a samozřejmě jsem se stýkal se studenty medicíny. Válka pokračovala. Ve vzduchu jako kdyby byla cítit bouřka. Po městě se plazily zlověstné zvěsti o řádění sibiřského mužika Rasputina u carského dvora. Noviny byly plné senzací. Ve Státní dumě řádil pološílený Puriškevič a věta Hloupost, nebo zrada?, kterou zde vyslovil Miljukov, obrůstala komentáři. V tehdejším Petrohradě to bylo současně děsivé i zábavné. Z fronty se šířily znepokojivé zvěsti, že v krvavých bitvách byli zabiti téměř všichni důstojníci, že car na radu britského velvyslance sira George Buchanana poslal na frontu strážní pluky, které měly střežit trůn a hlavní město. A že tam byli hnáni do čelních útoků proti kulometům a ostnatým drátům. Takže do hlavního města se údajně vrátily pouze prapory pokryté dýmem střelného prachu a celá garda byla vybita[18]. Někdo říkal, že je to dobře, protože garda bude doplněna revolučními prvky. Blízká budoucnost to potvrdila.

Pamatuji si setkání s populárním a stálým členem Státní dumy, těrským atamanem M. A. Karaulovem[19]. Když jsem se ho zeptal: „Prosím, říká se, že v armádě je velký nedostatek důstojníků. Budou brzy povoláni studenti?“ Karaulov se smíchem odpověděl: „Myslíte si, Nikolaji Andrejeviči, že naše vláda je tak hloupá? Vždyť kdyby vás studenty vzali do armády, hned ji rozložíte a máme tady revoluci.“

—

V ústavu jsem se přátelil s Aljošou Rubinem. Byl to skvělý kluk. Měl mnoho známých v Petrohradu a často mě brával na návštěvu svého přítele, starého mládence, profesora Akademie generálního štábu, generálporučíka V. V. Vitkovského[20], který uskutečnil mnoho cest kolem světa a napsal o nich několik zajímavých knih. Jednu z nich – Dokola Země – mi dal. Vždy nás přesvědčoval, že je správné říkat „dokola země“, nikoli „kolem“, a že slovo „nádraží“ (v ruštině vakzal) by se mělo vyslovovat „voksol“, protože pochází z anglického města Vauxhall, odkud také pochází první lokomotiva. Byl originální, výstřední a chytrý.

V Petrohradě žila rodina Michejevů, kam jsem často chodil po večerech. Tam mne, neotesaného stepního chlapce, učili světským způsobům. Rodina se skládala ze starší dámy a jejího syna, studujícího stavbu lodí. Manžel této dámy, Andrej Stěpanovič, plukovník dělostřelectva, se spřátelil s kamarádkou mé matky, modistkou Jelenou Odincovou, a opustil manželku a svého syna Míťu. Ti stále žili v Petrohradě a Andrej Stěpanovič v Usť-Medvědici, kde jsem ho často potkával. Jeho bratr, generál kavalérie Alexandr Stěpanovič Michejev[21], lovil v době, kdy byl dosazeným atamanem těrských Kozáků, slavného kavkazského Zelim Chána.[22] Později byl jmenován buď do senátu, nebo do státní rady. Jednou nebo dvakrát se cestou do Petrohradu zastavil u nás v Kletské, přenocoval a vedl dlouhé debaty s dědečkem. Z nějakého důvodu se dědečkovi ve vesnici říkalo Šedý ministr a v celém okrese byl velmi respektován, ačkoli to byl pologramotný Kozák.

Jediným synem tohoto senátora byl pobočník posledního cara. Přibližně měsíc po příjezdu do Petrohradu jsem se cítil nesnesitelně a rozhodl jsem se, že se pomocí svých nových známých pokusím dostat na akademii. Mluvil jsem s pobočníkem cara, ten mi dal dopis pro Ivana Pavloviče Žegalova, vrchního lékaře carského dvora, a ten mi zase dal doporučení pro rektora Vojenské lékařské akademie generálmajora Makovejeva[23]. Poté, co jsem sepsal žádost a přiložil maturitní vysvědčení a doporučující dopis, jsem se nadšeně vydal do akademie. Ve vstupní hale je livrejovaný kerberos. Ptám se:

„Mohu navštívit rektora akademie?“

„Ne! Dnes není návštěvní den.“

Tak jsem mu podal Žegalovův dopis a se širokým úsměvem řekl:

„Vyřiďte, že mne posílá vrchní lékař carského dvora.“

Situace se okamžitě zázračně proměnila. Vrátný srazil podpatky, uctivě převzal dopis a o minutu později jsem už vstupoval do kanceláře rektora akademie. Makovejev, nazrzlý robustní stařík, trochu podobný Pavlovovi, stál přímo naproti mně u stolu.

„No, co mi povíte, mladý muži? Znáte Ivana Pavloviče?“ díval se na mě pozorně býčím pohledem.

„Ano, znám a prosím, vaše excelence, abyste mě přijal jako studenta na Vojenskou lékařskou akademii. To je můj celoživotní sen!“ vyhrkl jsem a podíval se přímo na něj.

„A latina?“

„Zkoušku z latiny složím do jednoho roku, vaše excelence!“

„Dobře. Jste přijat. Objednejte si uniformu a přijďte na přednášky!“ řekne a podepíše usnesení o mém přijetí na žádosti.

„Ale varuji vás, pokud nesložíte latinu před Vánoci, pošlu vás jako vojáka na frontu! Doporučuji vám letos zůstat v lesnickém institutu, zejména proto, že v prvním ročníku jsou předměty společné, s výjimkou anatomie. Složíte zkoušku z latiny. Máte vynikající vysvědčení. Opakuji, jste přijat, ale nechte si poradit.“

Myšlenky se mi honí hlavou, rozhoduji se a souhlasím s Makovejevem. Při odchodu mne ale na chodbě zastavuje úředník, který byl u rozhovoru přítomen, a káravě řekne: „No, udělal jste hloupost, pane studente! Jakápak zkouška z latiny, když tam přijdete v uniformě akademie? To bude jen formalita!“ Zarazil jsem se a chtěl se vrátit k rektorovi, ale úředník s úsměvem dodal:

„Je nezdvořilé měnit rozhodnutí, mladý muži! Tak tak. Měl jste myslet hned!“

Byrokrat zkušený v intrikách hlavního města zjevně nevěděl, že syn donských stepí dělá teprve první nejisté kroky na svých pozdějších obtížných univerzitách života. Ale dlouho jsem v krásném, i když prohnilém Petrohradu nezůstal. Přišlo jaro a mne to neodolatelně táhlo ven, do širokého prostoru, do našich azurových stepí. Kromě toho se stále víc mluvilo o tom, že navzdory Karaulovově prognóze bude vláda nucena povolávat studenty do armády a na vojenské školy, aby doplnila důstojnické kádry. Samozřejmě jsem na nic nečekal, napsal žádost, vzal si vysvědčení a šel přímo k náčelníkovi Michajlovské dělostřelecké školy, nejstarší a nejslavnější v Rusku. Vešel jsem do čekárny, která byla v tuto hodinu úplně prázdná, a viděl jsem tam jedinou postavu nalevo od vchodu. Byl to student univerzity, takzvaná „bílá podšívka“, který seděl, jako by spolknul pravítko. Pozdravil jsem a posadil se vedle něj.

„Čekáte na schůzku s velitelem školy?“ ptám se při pohledu na elegantní uniformu, zpoza které trčí roh bílé obálky. Soused se na mě otočil. Mírně ráčkoval a protahoval slova:

„A… řekněte, prosím, kolego, od koho máte protekci?“

Nechápu, dívám se na něj udiveně a ptám se: „Jakou protekci…? Na vysvědčení mám samé jedničky!“

„To je špatné,“ odpovídá hoch s bílou podšívkou. „Já mám silnou protekci z dvorních kruhů!“

„A co známky?“ ptám se.

„Víte – samé trojky, trojky, trojky… ale to je naprosto irelevantní, věřte mi.“

Za několik minut pozval dozorčí mého kolegu do kanceláře. Čekám. Asi o čtvrt hodiny později student opouští místnost, navléká si bílé rukavice a přichází ke mně a ukazuje mi osvědčení o přijetí, čerstvě podepsané generálem Karačanem[24]. Kroutím hlavou a kráčím naprosto sebevědomým krokem do kanceláře generála. Pokoj je středně velký. Velký starožitný stůl s úhledně uspořádanými papíry a složkami. U stolu sedí asi čtyřicetiletý nablýskaný generál Karačan, brunet, a hledí na mne unavenýma očima. Přistoupím, salutuji a položím své dokumenty na stůl. Karačan certifikát vezme a po jeho přezkoumání říká: „Budete přijat… můžete jít.“

Nehýbám se a říkám: „Prosím, vaše excelence, vydejte mi osvědčení o přijetí.“

Karačan udiveně a nesouhlasně prohlašuje: „Nevydáváme osvědčení. Můžete jít. Jste přijat.“

Nezbývá mi než se zdvořile uklonit a odejít. Když odcházím, myslím na bezpráví, na řád v Impériu a na toho náfuku, který byl přede mnou bez jakýchkoli obtíží přijat na nejlepší školu v zemi, aniž by k tomu měl nějaké předpoklady. Na cestě do lesnického institutu jsem se rozhodl chovat jako tato bílá podšívka. Kdo chce s vlky být, musí s nimi výt. V ústavu jsem našel Aljošku Rubina a řekl mu o svých trápeních ve škole. Rozhodli jsme se jít k jeho příteli V. V. Vitkovskému, který mne vyslechl, zasmál se a řekl: „Ach… Karačan, to je můj student z akademie! Udělá… všechno udělá.“

Když jsem obdržel kýžený doporučující dopis od tohoto laskavého, zcela osamělého starého muže, nespoléhal jsem se jen na to. V Petrohradě jsem měl také jednoho známého – generála donského dělostřelectva Svečina. Když jsem se u něj druhý den zastavil a dostal podobný doporučující dopis, myslel jsem si, že jsem nyní plně vyzbrojen i na tak velké zvíře, jako je Karačan.

Moc jsem chtěl jet domů na Don, abych si před začátkem vyučování na dělostřelecké škole mohl zajezdit na koni, podívat se na donské mohyly a projet se po azurové stepi pro tulipány, jak jsem to měl vždycky rád. Koneckonců čekala mne fronta a Bůh ví, co se stane. Válka vypadala jako nějaká veselá podívaná, jako panorama bitvy u Borodina. Opustit ústav a spoléhat se pouze na Karačanův slib, bez oficiálního kusu papíru, anebo dokonce jet k dědečkovi, který ve všem vyžadoval dokonalou přesnost, jsem nemohl.

V návštěvní den jsem přišel ke Karačanovi. Vešel jsem dovnitř a položil na stůl dva dopisy. Karačan překvapeně zvedl obočí a řekl: „Vždyť jste u mne byl před týdnem.“

„Ano, vaše excelence, byl. Prosím vás, abyste si tyto dopisy přečetl.“ Karačan netrpělivě odsunul dopisy stranou a řekl: „Přečtu si je později.“

„Vaše excelence, jeden dopis je od Vasilije Vasiljeviče Vitkovského, vašeho učitele.“

„Znáte Vasilije Vasiljeviče?“

„Ano, bývám u něj často.“

Karačan dopisy mlčky přisunul. Vzal velké nůžky a otevřel je. Po přečtení mi řekl: „Vždyť jsem vám řekl, že jste přijat… Co chcete? Běžte zatím domů a přijeďte v květnu.“

„Ale, vaše excelence,“ trvám na svém, „dejte mi potvrzení, že jsem přijat, bez toho bych se nemohl ukázat svému dědečkovi!“

„Poslouchejte, dávám vám čestné slovo ruského důstojníka, že jste přijat!“ odsekne podrážděně generál.

Zcela netaktně znovu žádám o osvědčení, načež se na mě Karačan mlčky podívá a vstane. Omluví se a opustí kancelář někam do zadních místností. Já, jako býk z Kletské, zůstávám stát u stolu. Kosa narazila na kámen. Uplynula půlhodina a já v přesvědčení, že rozzlobený, ale úžasně korektní generál už nepřijde, se naštvaně otáčím a odcházím z kanceláře. Divoká step potkala vysoce civilizovaného obyvatele hlavního města.

—

Cesta na Don tak odpadla. V lesnickém institutu jsem šel rovnou k Rubinovi. Když vyslechl moji odyseu, zasmál se a řekl: „Vykašli se, Nikolaji, na to Michajlovské. Víš, také jsem se rozhodl jít do dělostřelecké školy. Pojď, pojedeme teď do Konstantinovského. Není horší. Je jen škoda, že Konstantinovci drží smutek po pěchotě.“

Narážel na skutečnost, že škola, kdysi pod vedením Pavla I., byla šlechtickým pěším plukem, kam byli na počátku minulého století posíláni vysoce postavení flákači. Proto měli v Konstantinovské škole na výložkách černé lemování.

Po pořízení kopií dokumentů jsme jeli na Zabalkánskou třídu, kde překvapivě přátelský pobočník, který prohlédl naše vysvědčení, nařídil úředníkovi, aby nám napsal osvědčení o přijetí s tím, že dnes bych měl přinést originál vysvědčení, který jsem nechal v Michajlovském. Když jsem dorazil do kanceláře Michajlovské dělostřelecké školy na Vyborgu, vyžádal jsem si dokumenty. Zdvořilý pobočník školy přinesl složku s mými dokumenty a zvolal:

„Poslyšte! Jste přijat do naší školy. Podívejte se, zde je rozhodnutí ředitele školy na vaší přihlášce. Proč byste proboha změnil naši školu za nějakou Konstantinovskou?“

„Ne nějakou, pane adjutante, ale na školu, kam jsou studenti přijímáni bez protekce!“ odsekl jsem, vzal dokumenty a rozloučil se s udiveným pobočníkem. O dva dny později mě funící vlak už vezl na rodný Don.

16 Dobrovolník v carském Rusku; osoba se středoškolským vzděláním, která sloužila vojenskou službu za zvýhodněných podmínek a která do armády vstoupila dobrovolně, ještě než byla odvedena.

17 Alexander Petrovič Van der Fleet (1870–1941) – profesor Petrohradského polytechnického institutu na katedře teorie lodí v letech 1911–1916. Ředitel lesnického ústavu. V letech 1916–1920 v technické komisi pro vedení letectva. 1920 unikl z Chersonu obsazeného rudými na plachetnici. Od roku 1921 žil v Praze, učil a působil jako konzultant v československých leteckých továrnách.

18 Jde o bitvu na řece Stochod (nedaleko města Kovel) v červenci 1916, kdy gardové pluky utrpěly katastrofální ztráty.

19 Karaulov Michail Alexandrovič (1878–1917) byl zvolen atamanem těrských kozáků v březnu 1917, tj. později, než probíhaly popisované události.

20 Vitkovskij Vasilij Vasiljevič (1896–1924) – generálporučík, známý odborník na geodézii a topografii. Od února do září 1915 vykonával funkci náčelníka Nikolajevské akademie generálního štábu. V sovětských dobách působil jako profesor na Vojenské inženýrské akademii Rudé armády.

21 Michejev Alexander Stěpanovič (1853–1914) – generálporučík, velitel oblasti Terek, jmenován atamanem těrských kozáků v letech 1908–1912, senátor v letech 1912–1914.

22 Čečenský abrek Zelimchan Gušmazukajev (1872–1913) působil v Čečensku od roku 1901.

23 Dvorní lékař, tajný rada Ivan Ivanovič Makovejev (Makaveev) vedl Vojenskou lékařskou akademii v letech 1913–1917.

24 Karačan Petr Petrovič (1868–1917) – generálmajor, velitel Michajlovské dělostřelecké školy od roku 1912 (s přerušeními). Zabit v Petrohradě po Říjnové revoluci.

Předvečer revoluce

Naše generace sice smršť revoluce přežila,

ale byla jí zničena.

Pár týdnů strávených na Donu uběhlo jako sen, divoké tulipány odkvetly a poté, co jsem se rozloučil se strnulou babičkou a přísným znepokojeným dědečkem, jsem se vydal přes nekonečnou matičku Rus do Petrohradu. Mnohokrát jsem cestoval z oblasti vojska donského[25] a po vstupu na území sousední provincie, hraničící s námi, dychtivě hleděl z okna na ubíhající pole, na rolnické vesnice, roztroušené v nekonečných prostorách Ruska, s neoplocenými, zchátralými chatrčemi se střechami ze slámy, u kterých šly často vidět slepice přivázané za nohu, to aby nešly na panská pole. Vzpomínal jsem na Někrasova, Ťutčeva…

Z rozhovorů cestujících jsem věděl, že večer vlak vjíždí do rozlehlých zemí knížat se zvučným ruským příjmením, jede přes ně celou noc a až ráno vjíždí do latifundií někoho jiného… Taková šíře… Takové bohatství, ve světě nevídané – a právě tam chátrající chalupy a slepice uvázané u verand. A to je moje vlast! Na frontách právě tato Rus, po kolena v blátě, zabalená v ubohých, zavšivených kabátech, brání svými životy… co? Ty ubohé chýše? Uvázané slepice mezi cizí panskou nádherou a bohatstvím? Ano! Je o čem přemýšlet.

Ale mládí jsem neuměl ošálit, a tak jsem nadšeně spěchal do Petrohradu, k novým přátelům, novým zážitkům, k dělostřelecké komunitě, ze které pocházel můj dědeček a která byla tehdy považována za kvintesenci armády, její aristokracii, i když za královnu bojišť byla nadále považována pěchota.

Konstantinovská dělostřelecká škola mě přivítala spoustou nových, nevídaných dojmů. Viděl jsem „velké slavnostní nástupy“ a „velké rozchody“, bezbranné a bezmocné „kozorohy“[26], přísné starší junkery, kteří znají svoji cenu; pečlivě prozkoumal děla, o kterých mi můj dědeček, starý dělostřelec, tolik vyprávěl. Složil jsem slavnostní přísahu v slavnostním bílém sále. Absolvoval jsem předepsané letní tábory u báječného jezera Duderhof poblíž Krasného Sela. Střílel jsem z Carského valu a zaměřoval se na Laboratorní háj. Chodil jsem s mapou a „mrtvým mužem“ (studenou kotletou) v kapse rekognoskovat okolí a zpívat s kolegy:

Zaměřování, zaměřování,

zaměřování odhadem,

naučilo jsi nás

vodečku pít…

Ačkoli nikdo z nás nikdy vodku nepil.

Náš ročník se neskládal jako obvykle z kadetů. Tentokrát do školy přišli samí studenti, inženýři, soudci a během závěrečných zkoušek se ukázalo, že tu vlastně jsou jen 2–3 kadeti. Výuka byla tvrdá, po zkouškách následovaly další. Úroveň absolventů mého ročníku byla taková, že z 300 absolventů jsem s celkovou známkou 11,75 v 12bodovém systému absolvoval vysokou školu jako stojedenáctý. V čele školy byl generálmajor Butyrkin, ale téměř jsme ho neviděli. Velitele první baterie, ve které jsem byl, plukovníka Maleviče, jsme měli moc rádi. Velitelem oddělení byl štábní kapitán Alexej Maximovič Ščerbakov. Často jsme se mu smáli. Byl to velmi hezký, ale neohrabaný důstojník, který jezdil na koni velice nejistě.

Život v učilišti vřel jako v kotli, ale i za jeho zdmi panoval neklid. Impérium dožívalo své poslední měsíce. Dokonce i zde zazníval výsměch řádu v zemi, napjatě se třesoucí v marném úsilí o udržení rovnováhy, a znělo tu i nechvalně proslulé jméno Rasputina. Jednou kadeti odněkud vytáhli velký portrét zneuctěného ministra války Suchomlinova ve zlatém kulatém rámu a kutáleli jej kolem bílého sálu. To už bylo zjevné porušení vojenské disciplíny.

V noci 16. prosince 1916 všemi vážený kadet, kníratý Alexej Alexejevič Fedulov, přinesl čerstvé noviny se senzační zprávou o Rasputinově vraždě.

Celá baterie až do rána bzučela jako včelí úl, dokud důstojník, který měl službu, neobnovil kázeň.

—

Do povýšení na důstojníka mi zbýval méně než týden. Stále se diskutovalo o tom, zda bude u našeho povýšení na důstojníky přítomen car, jak to jak bylo zvykem v privilegovaných vojenských školách hlavního města.

V dlouho očekávaný den však Nikolaj II. nepřišel, smutek u dvora byl příliš velký na to, aby ho bylo možné narušit pro takovou maličkost, jakou bylo povýšení výkvětu ruské inteligence na důstojníky, kteří se okamžitě rozptýlí po drsných frontách. Místo cara přišel postrach – generál Manikovský[27], velitel dělostřelectva Impéria. Muž pevné postavy, průměrné výšky, s buldočím obličejem, zjevně neschopný se usmívat, trochu připomínající Churchilla v jeho pozdějších letech, ale jen s více svraštělou šedou kůží, nám poblahopřál k povýšení do první důstojnické hodnosti. Bílá síň se otřásla mohutným Hurá!. Manikovský, který stál uprostřed haly, mávl přívětivě rukou, řady se promísily a my jsme ho obklopili. Přednesl projev, který jsem si zapamatoval na zbytek svého života:

„Páni, důstojníci! Nyní půjdete k útvarům. Žádám vás, abyste si zapamatovali, že rozkaz  se plní bez výhrad! A kdo leze tam, kde je to nebezpečné a kam ho neposlali, je blbec! Rozchod!“

To byl celý proslov. Ale nás víc lákala budoucnost, znepokojivá a neznámá. Všechno v zemi bylo napjaté na maximum. Když jsem se rozloučil s přáteli, s nimiž mě spojil život ve škole, jak se ukázalo, navždy, šel jsem na Něvský prospekt, koupil dárky pro své sestry a první vánoční den jsem přijel na saních ze stanice Log, zmrzlé a pokryté sněhem, a vstoupil do rodného domu.

Druhý den jsem odjel do Saratova, k dispozici veliteli 4. záložní dělostřelecké brigády, kde se formovaly baterie, které měly jít na frontu, a kde jsem zažil Únorovou revoluci. Cestou mě ve vagoně okradli. Stále je mi líto nádherného pouzdra na cigarety, které jsem si koupil pro radost na Něvském prospektu nebo v gardové ekonomické společnosti, kde se prodávaly nádherné věci výhradně pro armádní důstojníky.

—

Když jsem přijel do města, byl jsem přidělen ke 2. baterii. Velel jí plukovník Tarchov. Jeho zástupcem byl příjemný postarší praporčík v záloze Usov. Žádné další důstojníky si už nepamatuji. Velitelem praporu byl pichlavý plukovník Zavadský, Polák, který byl, zdá se, zabit vojáky na samém počátku revoluce. V každém případě ze Saratova beze stopy zmizel. Brigádě velel generálmajor Zajac, solidní a dobromyslný muž, který vypadal jako jáhen. Hned po příjezdu jsem mu podal hlášení s požadavkem, aby mě poslal na frontu, ale okamžitě jsem dostal pokárání: „Čekat! Velitel ví nejlíp, co má dělat!“

Atmosféra jako před bouřkou. Usadil jsem se někde v postranní ulici, nedaleko Iljinských kasáren, kde bylo sídlo brigády a kde byla umístěna naše baterie. Saratov je město jako každé jiné. Velké množství vojáků. Široká a krásná Volha s moly, kde se kupí parníky společnosti Samolet a Merkur. Hlavní tepnou města je ulice Skobelevská, přejmenovaná z Německé ulice. Německé kolonie Povolží jsou nedaleko.

Na druhém břehu se jako mlhavá skvrna nacházela osada Pokrovská (nyní město Engels). Město voní praženými slunečnicovými semínky, protože se na jeho okraji nachází továrny na výrobu slunečnicového oleje, kolem kterých každý den jezdím do dělostřeleckého městečka. Okolo jsou žluté pískovcové skály, odkud přicházejí mraky oranžového prachu, často se vznášející nad starým městem.

N. KELIN V ILJINSKÝCH KASÁRNÁCH, SARATOV 1917

—

Jednu únorovou neděli na konci měsíce jsem si zdříml. V půl dvanácté mě najednou probudil můj pobočník Vasilij a oznámil, že přišel kurýr z brigády a přinesl mi úřední zásilku. Naléhavé! Rozcuchaný jsem se posadil na posteli a otevřel obálku. „Po obdržení této zprávy se ve 12:00 hlaste ve Státní bance na Konstantinovské ulici, kde budete k dispozici plukovníkovi generálního štábu.“ Dívám se na hodinky a, hrůza, čas se krátí, kůň je v Iljinských kasárnách a já jsem v posteli. Vyskočil jsem, jako by mne nakopli, poslal jsem Vasilje pro drožku. Zapomněl jsem si vzít šavli, vyletěl jsem na ulici jako střela. Kočí již čeká. Ve 12 hodin vjíždíme cvalem i s šavlí na Konstantinovskou. Na ulici stojí před Státní bankou spousta saní. Na nich sedí policisté a poblíž každých saní je ještě voják na koni. Na nádvoří panuje zmatek. Úředníci a vojáci táhnou s obrovskou námahou na nádvoří malé, asi metr a půl dlouhé bedny ze silných prken s nějakými čísly a značkami ze suterénů banky a drží je po dvou za smyčky z lana připevněné k bednám. Najdu plukovníka, hlásím se a dostávám rozkaz převzít velení nad stráží až do odvolání. Na sáně jsou bedny umístěny po dvou. Ptám se bankovního úředníka: „Co to je?“

S úsměvem odpovídá: „Zkuste, pane důstojníku, tu bednu zvednout.“

Oběma rukama jsem chytil provazovou smyčku, ale bednu jsem nemohl zvednout ze země.

„Ale! Co to je?“

Úředník se sklonil k mému uchu a zašeptal: „Část zlaté rezervy ruského státu, pane důstojníku.“ Po chvíli ještě dodal: „V Petrohradě je, jak se zdá, neklidno. Zlato poputuje na Sibiř… Do Samary, nebo do Ufy.“

Když nahlédnu o mnoho let dopředu, lze říci, že já a mnoho jiných ruských studentů, kteří také dostali státní stipendia v Československu, jsme studovali za úroky ze zlaté rezervy, kterou jsem tehdy chránil. Vyprávělo se, že čeští legionáři tuto rezervu odvezli přes Vladivostok do své vlasti. Jak jinak by byla v Praze na počátku 20. let založena jedna z nejbohatších bank v zemi, takzvaná Legiobanka. A vysoce postavení ruští Češi, kteří navštěvovali mého tchána, tuto verzi potvrdili. Samozřejmě nemohu znát pravdu, vyprávím, co jsem slyšel. Tak či onak, z rozhodnutí osudu jsem se aktivně podílel na nakládání tohoto zlata.

V Saratově jsme my, mladí důstojníci, často chodili k cikánské kartářce. Za války to byla móda. A den předtím mi věštkyně předpověděla, že zítra, tedy v neděli, se neuskuteční dohodnutá schůzka, že neočekávaně dostanu slušné peníze a že brzy budu dělat něco, co mi přinese velké štěstí daleko od mé vlasti. Jsem skeptický vůči nadpozemským věcem, ale když se nad tím zamyslím, tato předpověď neznámé cikánky se naplnila doslova. Schůzku, kterou jsem měl domluvenou na sedm hodin večer v cukrárně na Skobelevské, jsem zmeškal, ačkoliv jsem tam po naložení zlata jel na těžkém dělostřeleckém koni, aniž bych z něj sundal postroj. Po práci mi plukovník a vojáci ve strážní budce přímo na nádraží dali téměř měsíční plat za zodpovědnou práci. Po příjezdu do zlaté Prahy jsem vystudoval lékařskou fakultu Univerzity Karlovy, pevně přesvědčen, že studuji za procenta ze zlata, které jsem 26. února 1917 pomohl dopravit do Saratova. Ale možná se mýlím.

—

Ještě večer 28. února 1917[28] se nezdálo, že by něco předznamenalo začátek velkých událostí, které otřásly naší vlastí a změnily osud celého světa. Tramvaje i drožky jezdily jako obvykle, všechno vypadalo obyčejně a jako každý den. Saratov se chystal spát. V tento nezapomenutelný den jsem byl jmenován dozorčím důstojníkem posádky. Poté, co jsem zkontroloval stráže ve skladech munice za městem, jsem šel do Iljinských kasáren, kde se trápili vojáci odsouzení vojenským soudem k deseti nebo i dvaceti letům pobytu v trestných jednotkách na vzdálené a strašné Sibiři. Mluvil jsem s některými z nich a pamatuji si, jaký hrozný dojem na mě tyto zamřížované kamenné cely, kam byli hozeni lidé, kteří se odvážili v drsné válečné době odporovat někomu z nadřízených, udělaly. Ani já, ani stíny lidí odsouzených k tvrdé práci jsme nevěděli, že za pár hodin budou osvobozeni revolucí, která už bude vřít někde v Petrohradě, a zítra někteří z nich pronesou projevy z balkonu paláce guvernéra a slova, která přivedou do bodu varu krev naslouchajícího davu. Ale město na Volze ještě nevědělo, co se stalo ve vzdáleném hlavním městě.

Po splnění všech povinností strážné služby jsem šel nahoru do místnosti, kde obvykle trávili noci důstojníci, kteří měli službu. Polotmavá, špinavá místnost jako všude v kasárnách, rozviklaný stůl s křivýma nohama a tvrdá úzká pohovka – spíš lavice – kde se dalo lehnout bez svlékání.

Během dne jsem měl hodně pochůzek a jízd při kontrole stráží velkého města. Protahuji se, až mi praskají kosti. Chce se mi spát, ale nesmím. V ležení mi překáží šavle. Zdá se, že už je po půlnoci. Kroky… hlasité, sebevědomé, vojenské. Vyskočím. Do místnosti vstupuje velitel stráže, zasalutuje a vzrušeně hlásí: „Vaše blahorodí! V bateriích je neklidně, zadrželi dobrovolníka s letáky. Roznášel je po bateriích. Vojáci se bouří.“

„Vezměte zadrženého sem!“ nařizuji veliteli stráže. O několik minut později je ke mně přiveden dobrovolník s velkým svazkem letáků pod paží. Asi 25letý chlap, blonďatý, sebevědomý. Tvářím se přísně a ptám se: „Poslyšte, co to děláte? Víte, že je za takové věci válečný soud a… Odevzdejte letáky strážnému. Musím vás zatknout!“ Ale dobrovolník je zjevně zkušený a nejspíš ví, co dělá.

„Nedělejte to, vaše blahorodí, mohlo by vám to způsobit velké potíže,“ říká pevně.

Pokud jde o mě, naprosto politicky negramotného chlapce, byl jsem tímto prvním poslem revoluce, která právě začala, naprosto zaskočený. Povinnost ale žádá své a já striktně prohlašuji, že jako podřízená osoba musím telefonicky komunikovat s náčelníkem brigády generálem Zajcem a jdu na chodbu, kde je telefonní budka. Vytočím číslo nejistými prsty. Čekám. Telefon je tichý. Pokus opakuji několikrát – bezvýsledně. Zavolal jsem veliteli divize plukovníku Zavadskému. Stejný výsledek. Nikdo nezvedá telefon. Zavolal jsem plukovníku Tarchovovi, veliteli mé baterie. Výsledek je stejný. Dráty jsou zřejmě přerušeny, nebo velitelé zmizeli. Dobrovolník mezitím také zmizel a zmatený seržant, velitel stráže, říká: „Jděte se podívat, vaše blahorodí, co se děje v kasárnách dole.“

Table of Contents

Předmluva

Moji předkové

Dětství

UMRU

Carský lesnický institut

Předvečer revoluce