Střípky života

Eva Gmentová

Ilustrace na titulní straně: Andrea Malášková

Vydalo nakladatelství E.G. Solution s.r.o.

Na Poříčí 1041/12, Praha 1, roku 2023

1. vydání

Text © Eva Gmentová, 2023

llustrations © Andrea Malášková, 2023

Grafická úprava, obálka a sazba: Naďa Moyzesová

www.knihy-radosti.cz

978-80-908970-1-4

Člověk nikdy neztrácí.

Ztrácí, jen když se vzdá.

Jan Mühlfeit

Prolog

Možná je tahle kniha o tom, jak silně funguje psychika, možná je o tom, že životní situace nás učí, jak žít a jak jít dál, možná je o tom, že nám do cesty přicházejí situace, které nás mají poučit a posunout. Stejně je to s lidmi – nikoho nepotkáváme náhodou, každé setkání má důvod a v důsledku je to zase o naší mysli, přáních, pocitech a straších, které můžou za to, co se s námi děje.

Ale hlavně je tahle kniha o věcech mezi nebem a zemí, které neumíme pojmenovat, ale potřebujeme si je uvědomit, abychom pochopili. Protože cesta životem je cíl, ne smrt a konec.

A proč jsem ji ze svých fejetonů a zamyšlení sestavila? Protože mám pocit, že můj vývoj a cesta k pochopení nejsou u konce, a protože moje myšlenky občas bloudí a chtějí být urovnány a uspořádány.

Ale také jsem ji začala psát proto, že mě jedno setkání a jedno vyznání utvrdily v tom, že naše přání jsou tak silná, že nám dokážou obrátit život vzhůru nohama tím, že se prostě splní. Splní se i za cenu bolesti a utrpení. Stejně je to s naším strachem. I ten se plní, a to je mnohem bolestivější. To, co si buď silně přejeme, nebo se toho moc bojíme, do našeho života prostě přijde, a je jedno jak. Prostě přijde. Psychika má ohromnou sílu. Dokáže nás uzdravit z těžkých nemocí a úrazů nebo nám těžké nemoci a úrazy způsobit. Tělo a události jsou jen tím, co nám velí hlava. Co je uvnitř nás, odráží se i vně.

Tak hezké počtení.

Fejeton první

Co tě posílí

Včera mi nejstarší dcera připomněla nejhorší okamžik mého života. Nikdy bych si nemyslela, že i ona si ho pamatuje. Bylo jí osm let, její mladší sestře šest a nejmladší sotva pár měsíců. A právě díky tomu jsem byla s nejmenší, miminkem, doma. Můj muž vezl mou maminku na dovolenou, tedy na vlak do Prahy. Jak už to bývá, starší dcery chtěly jet také, chtěly trávit čas s tatínkem. I moji vnuci chtějí jet s maminkou nebo tatínkem, pokud někam jedou. Já zůstala s miminkem doma. V té době ještě nebyly mobily, ani telefon jsme doma neměli. Jo, pevná linka nebyla pro každého. Za totality ji měli jen vyvolení. Telefonní síť se sice rozšiřovala, ale pět let po revoluci byla telefonní přípojka stále spíš výjimkou.

Já si z toho dne pamatuji, že se nevraceli, nevolali… Pamatuji si, že jsem uložila spát to malé miminko, klečela jsem u okna a modlila se a slibovala Bohu všechno na světě, jen aby mi je vrátil domů živé. Do včerejška jsem si nepamatovala, kam jeli a proč, a hlavně proč se nevraceli. Byl to jeden z nejhorších dnů mého života. Podobnou chvíli jsem měla, když té nejmladší byly asi čtyři roky a měla čtyřicetistupňové horečky. Úplně stejně jsem se modlila a slibovala, a stejně si z toho pamatuji jen ten okamžik.

Dcery i tatínek se v pořádku vrátili před půlnocí. Vlak totiž nejel a oni odvezli moji maminku na dovolenou až do Krkonoš. Proč se nevrátili dříve? No, dálnice v té době byla jediná, a to do Brna, ne do Krkonoš. Včera mi o tom dcera vyprávěla. Povídala, jak jeli odvézt babičku na nádraží a pak ji vezli až na dovolenou. Jak mi nemohli dát vědět a jak jsem pak vyběhla z domu a sevřela je v náručí a brečela a brečela… štěstím. Díky, Bože, že jsi mi je ochránil!

Člověk v sobě některé okamžiky raději zavře, aby ho neničily. Pamatuje si jen vjem, jen situaci, kdy klečí a modlí se. Dopadlo to dobře, a tak raději to, co by vás mohlo bolet, zasunete. Dopadlo to dobře, a tak jen víte, že byl ve vašem životě okamžik, který se dá považovat za ten nejhorší, ale zvládli jste ho a vše dobře dopadlo, takže může být zasunut. Sotva tu zásuvku otevřete, už jsou tam zase slzy, už je tam zase strach, ten vjem, ten pocit – strach a pak úleva.

Říká se, že Bůh před vás nepostaví nic, co nezvládnete. Doufám, že je to tak. Ale když to zvládnete, raději to zasunete, aby vám zbyla jen ta síla, kterou jste překonáním získali. Síla by nebyla silou, kdybyste k ní pokaždé vytáhli šuplík se strachem a bolestí. Síla má být silou, nemá být oslabena strachem.

Minulý týden se mě ptali na mé motto. Co tě nezabije, to tě posílí. Není to ani tak mé motto, jako spíš prokletí mého života. Můj život je neustálé nahoru a dolů. Můj život, to jsou pády a vítězství. Můj život, to je bolest střídaná radostí. Můj život je vstávání z popela. Necítím se však jako Fénix, jen jako někdo, kdo vždy přeleze, překoná, zvládne… Jako někdo, kdo zase nabere dech a jde. Trochu se mi teď po Covidu nabírá hůře, trochu se zadýchávám a dříve se unavím, ale možné je to jen věkem…

V životě jsou situace, které zvládnete, ale raději si je nikdy nepřipomínáte. Byly totiž tak těžké, že byste je znova neunesli, nepřekonali… Byly tak těžké, že si na ně jen vzpomenete a sevře se vám hrdlo, tak těžké, že je nikomu nepřejete. Říká se jim třináctá komnata. Ale co když těch třináctých komnat máte víc? Co když jich máte třináct? Jsou to ještě třinácté komnaty? Nebo jsou to jen schody, někdy pořádně vysoké, které musíte zdolat, abyste došli k té nejvyšší metě?

A co je nejvyšší metou? Přece poslední život na světě, dokončení vývoje, poslední cesta. U mě to tak asi ještě není. Já v dalším životě budu ještě překonávat to, co se mi v tomto tak nějak nepovedlo, třeba vztahy, manželství… A třeba něco, co zatím sama nevím. Co tě nezabije, to tě posílí! To tě změní. To tě naučí. A to, co přichází, co musíme překonávat, to je náš život. To ten nás mění, ten nás posouvá, ten nás posiluje. Nevíme dne ani hodiny, nevíme, do jaké situace nás postaví.

Na Silvestra 2019 jsme si nikdo nepředstavoval, že prožijeme skoro dva roky tak, jak je teď prožíváme – v rouškách, v omezeních, bez práce, se zavřenými školami, divadly, bez muziky… Kam nás tohle posunulo, jak nás tahle situace posílila? Víte to? Pokud vám nešlo o život, tak to byly jen situace, které nás nějakým způsobem omezovaly, učily nás přizpůsobit se, najít si v nich svou cestu. Učily nás žít svůj život jinak. Ale ty skutečné situace, kdy nás život mění a změní, ty přicházejí zevnitř, z nás, ne zvenku. Přicházejí, když jim dovolíme přijít, nebo když už není jiné řešení, než že přijít musejí. Vnější svět a jeho překážky jsou jen v naší hlavě, jen my je tak vnímáme, jen my si je stavíme. Že někdo něco zakáže, nařídí, omezí – to neznamená, že je to překážka, kterou musíte zdolat. Stane se překážkou, pokud ji tak vnímáte.

Než jsem stačila dopsat tuto kapitolu, přišlo na Moravu tornádo a zničilo domovy a materiální zázemí mnoha lidem. Možná někoho napadne, jestli chci dál tvrdit, že překážky jsou jen v nás, ne zvenku? Ano. Chci. Možná je to pro někoho nepochopitelné. Možná je to těžké přijmout, ale je to tak. Měli jsme dům a už nemáme? Měli jsme auto a už nemáme? Zkuste se zamyslet – co když jsme tenhle dům, tohle auto neměli mít? Co když jsme měli žít jinde a jinak? Co když ty vnější okolnosti – tornádo – nám chtějí jen naznačit a ukázat, že je v našem světě něco jinak, než by mělo být? Co když chtějí ukázat, že jsme pro materiální věci zapomněli na sebe, blízké, rodinu… nebo jsme zapomněli žít? Třeba nám chtějí jen ukázat, že důležité není, jaký máme dům a auto, ale jestli máme domov a milované lidi kolem sebe. Zkuste se vy, kterým tornádo vzalo střechy a domy, zamyslet nad tím, zda to byly skutečně domovy, nebo jen domy. Zkuste se zamyslet nad tím, zda jste jen nedostali šanci vytvořit něco lepšího. Ne velký dům, ale domov. Domov třeba na osmi metrech čtverečních… Domov pro své blízké, ne dům pro závist sousedů.

Komnaty, nebo schody? Schody na cestě za nejvyšším poznáním. Schody v našich životech až k tomu poslednímu, k tomu, kdy duše dojde k bráně. Stoupejme po schodech a berme si z nich to dobré k dalšímu výšlapu. A pak před branou…

Fejeton druhý

Co ženy chtějí

Za celých víc jak pětapadesát let své existence jsem muže nepochopila a obávám se, že ani nikdy nepochopím. Nevím, jak myslí a jak fungují. Ale po pětapadesáti letech vím, jak fungujeme my, ženy. Co my ženy potřebujeme od mužů, co potřebujeme od vztahu a co od vztahu, manželství a partnerství chceme.

Potřebujeme být středobodem vesmíru muže. My víme, že nikdy nebudeme, protože jejich středobodem jsou oni sami, jejich koníčky, jejich práce a kdo ví, co ještě. Ale my potřebujeme cítit, že jsme to my. Možná proto ženy, které mají syny, je milují tou nadpozemskou láskou, kdy jim odpustí cokoliv na světě, protože jako jejich matky středobodem jejich vesmíru navždy zůstanou. Žádná žena je na místě matky nenahradí, ani nic nenahradí místo matky. Vždy budou tou jedinou ženou, tou jedinou a první, matkou.

Bez ohledu na to, co je skutečně středobodem vesmíru muže, my ženy potřebujeme mít aspoň tu iluzi, že jsme to my. Že my jsme tou jedinou a nenahraditelnou. Potřebujeme vědět, že když půjde o nás, všechno ostatní půjde stranou. Samozřejmě mluvím o tom vyvoleném, o vztahu muže a ženy. Jestliže chce muž mít ženu, chce ji získat nebo s ní mít vztah, být jí milován a opečováván, musí si ji postavit na piedestal a chovat se k ní jako k někomu, kdo je na piedestalu.

Zájem, to je to nejdůležitější slovo ve vztahu. Své studenty obchodních dovedností učím, že je to nejdůležitější slovo ve vztahu s klientem, ale je to i nejdůležitější slovo ve vztahu jako takovém, milenecký, partnerský a manželský nevyjímaje.

Fejeton třetí

Láska není za zásluhy

Fejeton čtvrtý

Láska na první pohled

Fejeton pátý

Vánoční vzpomínání

Fejeton šestý

Marnost počínání

Fejeton sedmý

Paměť předků

Zrcadlení