Nikdy není pozdě podat pomocnou ruku problematickým tlapkám.

E. M. BACO

je
dobrej

Nenapravitelný pes neexistuje.

© Miloslava Krejčí, 2022

ISBN 978-80-907394-2-0 (tisk)

ISBN 978-80-907394-6-8 (EPUB)

ISBN 978-80-907394-7-5 (MOBI)

Věřím, že každý, kdo si k sobě bere malé štěňátko, k němu přistupuje s otevřeným srdcem a láskou, to prostě nejde jinak. I můj pes byl malé bezbranné štěňátko, ale jak začal růst a sílit, jeho první pán to nezvládl, dal ho jiným lidem, ti za pár týdnů zase jiným, pak ještě a ještě, šel z ruky do ruky, každý mu jen přidal to zlé a z rozkošného štěňátka se stal nechtěný, nebezpečný a velmi nešťastný zlý pes.

Žádný pes se nestane agresivním proto, že by se k tomu sám rozhodl, že by to byla jeho volba, každý se narodil jako nevinné mláďátko. Pes, který se agresivně chová, byl do toho stavu doveden lidmi, špatným zacházením, nepochopením či nesprávnou výchovou! To člověk je za takový stav zvířete zodpovědný a člověk je pak schopný nad nešťastným zvířetem vynášet odsuzující verdikty. Všechnu tíhu nepodařené výchovy nebo špatného zacházení hodí na psa: „Je zlý, těžce poškozený, nemá šanci na nápravu, je lepší se ho zbavit.“

I já a můj pes jsme tyto věty slýchali od odborníků, ke kterým jsme se obrátili s prosbou o pomoc.

My lidé dokážeme ubližovat bezbranným, vynucovat si neopodstatněnou nadvládu, hrát hry o domnělé dominanci, a když to vezmeme za špatný konec a nedaří se, prostě odsoudíme ten nezdar místo hledání řešení, místo nabídnutí pomoci, jen chladný kalkul té nejjednodušší cesty.

Bezohledná arogance některých lidí je strašidelná a smutná zároveň.

Naštěstí ne všichni lidé tak uvažují, existuje i krásný protipól, měla jsem a mám to štěstí poznávat lidi psí, kteří dokážou dávat sami sebe, pomoct zvířeti, obětovat pohodlí, energii a mnohdy i kus života pro šťastný pohled psích očí.

Moc dobře sama vím, že to občas není vůbec jednoduché, a velmi si všech, kteří zvířatům pomáhají, vážím, ze srdce děkuji, jsem vděčná za všechny pejsky, kteří se díky takovým lidem nemusejí bát se ráno probudit, kteří díky nim získali důvěru v život a pocit bezpečného domova.

EMILIA MILUŠE BACO

Ekonomka, trenérka fitness, motorkářka.

Nar. Příbram, od roku 1972 žije v Praze.

Rodina, sport, motorismus, umění a hlavně

PSI, to je můj život.

Kniha JE DOBREJ je volným pokračováním prvotiny BUDE DOBREJ.

www.budedobrej.eu

www.jedobrej.eu

ÚVOD

S radostí se pouštím do psaní druhé knihy, která vzniká na přání přátel, čtenářů a chovatelů. Samozřejmě, že chci vyprávět o Conánkovi, to já dělám neustále a moc ráda a za těch pár měsíců od vydání první knihy nám osud přinesl události, o které se musím a chci podělit. Už to nejsou tak příšerný permanentní dramata jako dřív, který bych dnes už možná ani nedokázala žít, ale osud nám do života přinesl opět těžké chvíle, složité situace, které se nedaly zvládnout bez pomoci druhých, přichází i strach o život Conana, jiné, náročné události, ve kterých Conan obdivuhodně obstojí, a stejně tak i krásné prožitky a emoce, zrcadlené v charakteru toho úžasného zvířete.

Mám další nové zkušenosti, vše, co jsem se naučila a co mi pejsci včetně mého Conana prozradili o svém životě, běžné, praktické poznatky, prostě jednoduché povídání o výchově. A stejně tak i nedorozumění a pochybení, se kterými se stále opakovaně při výchově pejsků ze strany člověka setkávám a mám potřebu je zaznamenat.

Knihu jsem rozdělila do dvou kapitol, ta první je mého Conana, v druhé dávám prostor teorii z naší praxe výchovy a rehabilitace takzvaně problémových pejsků.

I. KAPITOLA
Soužití paní účetní s impozantním psem
Můj pes je dobrej

Náš příběh začal před několika lety, v prvním týdnu měsíce prosince.

Tehdy jsem se už šestý měsíc snažila žít svůj život ve všeobjímající samotě, která přišla po ztrátě mýho milovanýho labradora Bedřicha. Můj Andílek odešel a já žila s tím, že už nikdy nechci žádnýho psa. Kategorická rozhodnutí nikdy dlouho nevydrží, a tak jsem i já postupně dospěla k poznání, že i když se bojím další bolesti, nedokážu nést to prázdný místo, ve kterým chybí pes, nedokážu se těšit na den, ve kterým není pes, i když vím, že tak úžasnej vztah, jako jsem měla s Bedřichem, už nezažiju, neubírá to nic na mý touze po blízkosti zvířete, na možnosti smět milovat svýho psa.

Přišel den, kdy jsem bez uvažování, okouzlená setkáním s nádherným zvířetem, udělala rozhodnutí, kterým vstoupil do mýho života pes, kterej mě naprosto pohltil.

V podstatě jsem o něm nic nevěděla, až když jsem si ho vedla domů, zjistila jsem, že je to agresivní, zlej, psychotickej, týranej, fyzicky i psychicky těžce poškozenej pes, ponořenej jen do svýho světa nezvladatelný agrese, nebezpečnej a velmi nešťastnej tvor.

Lidé přede mnou mu zle ublížili, dostal od nich jen krutý a bezohledný zacházení, víc, než mohlo jeho tělo i psychika unést, víc, než by unesl i silnej chlap, natož mladej pes. Tehdy mu bylo čtrnáct měsíců, vážil třicet devět kilo, kromě zdevastovaný psychiky měl na těle jizvy a rány, srůsty neléčených zlomenin, v jeho věku artrózu, byl podvyživenej, zoufalej pes, kterej ale i v tomhle stavu v sobě nesl noblesní krásu křížence dvou ras, německýho ovčáka a brazilský fily, dramatická kombinace.

Pojmenovala jsem ho ničitel barbar Conan. Dnes má padesát dva kilo, vše se zahojilo, jen na tu artrózu musíme brát léky, ale ostatní už je pryč, zbavením se agrese se odhalil v plný míře jeho úžasnej charakter a nadání, prostě obdivuhodnej pes, kterej žije naplno, občas mi dává fakt zabrat, občas mě rozesměje, často poučí, někdy dojme a vždycky ho mám ráda.

Ze začátku bylo těžký navázat s ním komunikaci, přijmout všechna zatížení, který si s sebou přinesl, byly i chvíle, kdy jsem se prala s vlastním odmítáním, stejně tak jako byly chvíle, kdy jsme se doslova, skutečně na krev prali my dva spolu, postupem času jsme našli správnou cestu, Conan dokázal odpustit a dal mi svou důvěru, na základě který jsme vše zvládli. Výhradně metodou pozitivního přístupu jsme vyloučili agresi z našeho života.

Dnes mám vedle sebe úžasnýho, nádhernýho psa, ke kterýmu cítím obrovskou lásku, obdiv, pokoru, změnil mi život, vlastně oba navzájem jsme si změnili životy a prožíváme spolu radost, někdy i starost. Conan mě dokáže pořád znovu a znovu překvapovat a já jeho znovu a znovu obdivovat.

Už je to nějakej čas, co vyšla naše první knížka, ve který celou naši cestu k uzdravení popisuju, už vyšlo i její druhý vydání, mám obrovskou radost, že jsem knihu napsala, že jsem se mohla o náš příběh podělit se všemi, které zajímal. Sama knížka mi přinesla do života spoustu krásných, cituplných a hodnotných setkání a radosti.

Původně jsem neuvažovala o tom, že bych psala pokračování, protože Conánek už je uzdravenej, splnilo se mi to, co jsem tolikrát popisovala, prostě obyčejnej život s mým milovaným Conánkem. Avšak všední dny opět dokázaly přinést události, který byly náročný, jiný naopak krásný a vše mezi tím, veselý i obyčejný, opět jsem je zaznamenala a dovolím si vám je teď předložit, i když už je to jen obyčejný vyprávění o soužití paní účetní s impozantním psem.

Děj naší první knížky končí v období, kdy jsem po roční převýchově Conana našla v sobě odvahu pro psaní. Conánek mi stále pomáhal, jak jsem zasedla k počítači, přišel, zapasoval se pod stůl a pak už mi šlo psaní samo, nohy mi zahříval můj spoluautor a slova na stránky přicházela sama.

Netušila jsem, co to znamená napsat knihu, vydat ji, nakonec ji i prodat, vstoupila jsem do toho světa, řešila, co bylo třeba, a i když jsem občas narazila na problémy, často se našlo řešení i tam, kde to bylo téměř beznadějný. Díky tomu, že je to knížka o psovi, lidi milující psy mi pomohli kvůli tomu pejskovi, o kterým píšu. Protože je to příběh Conana, neodmítli nás, pomohli, i při řešení té technické stránky věci jsem potkávala lidi psí, jsme všude a mě to neskutečně těší. Nikdy bych to nevěděla, kdybych se do vydání knížky nepustila.

12/2018

Lidi psí

Jednání s nakladateli probíhala všechna zhruba stejně: „Máme zájem, ale musíte knížku zkrátit a upravit.“ Každej redaktor chtěl dát knížce svou vlastní tvář, to je v pořádku, je to jejich práce, ale mně to vadilo, nechtěla jsem přistoupit na úpravy, není co upravovat, takhle jsme to prožili, napsala jsem ji a už sama upravila podle svýho svědomí, bez póz a zastírání, každou další úpravu bych cítila jako podvod.

Při těch nekonečných domluvách jednoho dne přišlo nenápadný setkání, tak jak ty podstatný bývají, potkala jsem se s paní redaktorkou M., ona taky miluje pejsky a příběh Conana se jí líbil. I když jsem se s redakcí nedohodla, během hezkýho rozhovoru o našich psech jsem se osmělila přiznat myšlenku, že uvažuju, že si knihu vydám sama. A paní M. se mi nevysmála, slíbila mi radu, když nebudu vědět jak dál, a to pro mě bylo rozhodující, rozhodla jsem se, že ze sebe udělám vydavatele.

Absolvovala jsem všechny úřední i praktický záležitosti, řešila problémy, něco taky nevyšlo, jako třeba korektury toho prvního vydání, kde zůstalo neskutečně moc gramatických chyb. Pravda, v první řadě jsem to já, kdo tam ty chyby udělal, ale tady jsem se poučila, jak snadno může člověk narazit a jak přese všechno nadšení je třeba při dávání důvěry zodpovědně odměřovat. Už to nezměním, tiskárna byla objednaná, kniha už musela do tisku i s těma hrubkama a doslova „chybama se člověk učí“, postupem času jsem se i já tu gramatiku naučila. Je náhoda, že tahle paní korektorka nemá ráda psy?

Nakonec jsem musela i tu tiskárnu vyměnit a rozpracovaný tisky převést jinam, půjčila jsem si velkou dodávku a převážela naložený tři palety tisku přes půl republiky, ale ráda, protože při neřešitelným problému mi zase nabídl pomoc vstřícnej majitel tiskárny, kterej mi kvůli svým psům s tou mojí knížkou pomohl a dokončil celej náklad. Pak už jsem byla jen za řidiče, ještě několikrát si půjčila dodávku a na zledovatělých cestách v prosinci rozvážela knížky k distributorovi a do skladu, i tohle všechno kolem tý naší knížky bylo hrozně hezký.

Když se knížka začala prodávat, rozhodla jsem se navštívit s díky paní redaktorku M., objednali jsme se k ní, naložila jsem Conana a jedeme na návštěvu.

Paní redaktorka M. si nás vyzvedla na vrátnici, Conan mi ani nedovolil předat jí tu kytku, kterou jsme jí přivezli, protože to nebylo důležitý, jediný podstatný bylo, že paní M. je z Conánka nadšená, hrozně ho chválí a lichotí mu a mazlí se s ním, Conánek jí to všechno musí několikanásobně oplatit, já se ke slovu moc nedostala. Ze začátku k němu paní redaktorka přistupovala s obavou a respektem, přece jen, četla jeho příběh a dozvěděla se o něm hrozný věci, věděla, čeho byl schopnej, a tak její obava byla pochopitelná, ale velmi brzo se nechala unést bezprostředností toho velkýho psa, zavedla nás k sobě do kanceláře, tam má připravený dobrůtky pro Conánka, odměňuje ho, on radostí běhá po chodbě, lidi z ostatních kanceláří přicházejí, Conan je ve svým živlu.

„Vážně je tohle ten pes, o kterým je ta knížka? Tohle je ten zabiják, o kterým píšete?“

Pro mě to bylo poprvé, kdy jsem Conánka přivedla mezi lidi, kteří znali jeho minulost, kteří se mohli přesvědčit o jeho úplný rehabilitaci, byl to pro mě hodně silnej zážitek, byla jsem vážně pyšná na svýho psa a věřím, že i on si to užíval dost podobně.

Touhle návštěvou jsme i pocitově uvedli naši knížku mezi čtenáře, protože tady mi tehdy paní M. neodsoudila můj nápad o vlastním vydání, její rada a podpora mě dovedly k vlastnímu uskutečnění našeho snu a Conan jí za to veleohromně poděkoval, je to pes, kterej ví, co se sluší, je to pes, na kterýho se můžu spolehnout.

1/2019

On už je hodnej

Když ke mně Conánek tehdy kdysi dávno přišel, víc než půl roku jsme tady u nás doma spolu terorizovali okolí, díky tomu zatížení, kterým Conánek trpěl, jsme byli pro všechny obtěžující a nepříjemný, plným právem nás odsuzovali, někdy nadávali a někdy před námi utíkali, tak to prostě tehdy bylo. Já si vždycky v duchu říkala, že za pár měsíců to bude lepší, Conan bude dobrej, tak jak ho sousedi viděli v jeho běsu, uvidí ho všichni v jeho uzdravení a ono se nám to splnilo. Conánek už dávno není zlej, už mu tady říkají ten hodnej obr, ti, co se nás báli, jdou dneska sami Conánka pohladit, strašně mě to těší.

Na procházky chodíme dnes už v klidu po naší vesnici, sídlišti a okolí, Conánek jde většinou na volno, komunikuje s lidmi, hraje si s pejsky a i on je prostě normální pes. Bylo to moje největší přání ze všech, když jsem se snažila o uzdravení Conánka, byla to pro mě ta nejvyšší a někdy i zdánlivě nedostupná meta, ale dnes už ji žijeme, máme obyčejný dny, žijeme spolu já a můj pes, náš obyčejnej život.

Když se Conánek zbavil svých problémů, majitelé pejsků, kteří s námi předtím nechtěli nic mít, k nám najednou sami přicházeli, chválili Conánka i mně říkali takový krásný slova ocenění, že jsem se červenala, a jsem za to strašně vděčná. Mohli se na nás vykašlat, nechat nás bejt, ale stáli jsme jim za to, aby nás pochválili, a nám se tím začal otvírat přístup do společnýho života v našem městě a vesnici, přestávali jsme bejt mimo společnost, zařadili jsme se a oba si tohle všechno každej den s radostí užíváme.

Když nás někdo chválí, mám z toho opravdovou radost a stejně takovou má i Conánek, on pozná emoce, který nám lidi předávají, pozná, že je chválenej, už se nesetkává s odmítáním, ale se zájmem a oceněním, a i díky tomu je venku šťastnej, hravej a hodnej.

Na konci zimy se nám dostalo ocenění, který zůstává tak trochu mimo ostatní, bylo upřímný, neplánovaný a bezprostřední, proto má tak trochu zvláštní význam.

S Conánkem se procházíme po sídlišti, on na volno, pět metrů přede mnou, na konci ulice zahne do parku, chceme pomalým krokem přejít park po jediný cestičce, která tudy vede.

Když jsme došli asi do třetiny pěšinky, všimla jsem si, že na jejím konci je hlouček asi šesti lidí, mají kolem sebe převážně malý pejsky, ti si hrají, lidi si povídají, prostě klasika. Pokračovali jsme v klidný chůzi směrem k nim, možná si bude moct Conánek s pejsky pohrát, možná jen projdeme, nic neřešíme, jen se zvolna přibližujeme. Sleduju, jak s každým krokem, kterým se blížíme, začíná skupinka vyvíjet činnost, organizovat svoje pejsky, páníčkové si je přivolali k sobě, někteří si je vzali do náruče, všichni strnuli a s vystrašeným pohledem zírají na přicházejícího Conana. Viděla jsem jejich úlek, možná i strach, a tak jsem si ze slušnosti, aby viděli, že se bát nemusejí, že mám psa pod kontrolou, vzala Conana za obojek, lehce jsem ho přidržovala, on to nepotřeboval, to jen pro to gesto uklidnění obav páníčků.

„Conane, v klidu, nech to bejt, v klidu.“

Už jsme u nich, Conan je ani moc nesleduje, i on chce jen v klidu projít. Míjíme v naprostým tichu lidi i psy a já vidím na konci skupinky starší paní, který mi v tu chvíli bylo i trochu líto. Vidím na její tváři naprostej děs a paniku, drží svý pejsky v náručí a ohlíží se na všechny strany, hledá nějakej úkryt, kam by se schovala, ale bojí se opustit skupinku, jen přešlapuje na místě, vysílá ke mně zoufalý signály, já jí potichu s úsměvem říkám:

„Nebojte se, my jenom projdeme.“

Paní zachytila moje slova, její pohled se upřel na Conana, vypadala, že začne křičet, zhluboka se nadechla…

Její pejskové jí vypadli z náruče, s kapacitou plně nadechnutých plic zašeptala do prostoru otázku či snad výkřik:

„On už je hodnejjj?!“

Jen jsem se na ni usmála a kývla hlavou, „hmm“, ve stále stejným, klidným tempu jsme s Conanem prošli kolem jejích pejsků, pokračovali dál směrem k domovu a za sebou nechali tichou skupinku.

Navždycky si budu pamatovat tu tvář se zděšeným výrazem, kterej se přede mnou ve vteřině proměnil v údiv a pak úlevu, viděla jsem, jak paní pracuje mozek, aby zpracoval tu nejnepravděpodobnější skutečnost, že ten zlej pes už je jinej, hodnej, už se ho netřeba bát.

Bylo to tak bezprostředně krásný, v takový chvíli jsem na svýho psa hrozně hrdá, díky němu prožívám vážně vzácný, krásný okamžiky.

Můj Conan je zbavenej agrese, je uzdravenej, už mi mockrát i ve vypjatějších situacích ukázal, že mu můžu věřit, spolehnout se na jeho charakter a poslušnost a já to strašně ráda dělám.

Věřím mu, spoléhám na něj, vím, že můžu.

Ale při vší důvěře si stále ponechávám jedno procento, nikdy nebudu takovej hazardér, abych tvrdila, že Conan už je stoprocentně spolehlivej, že už není co řešit, ona to není pravda.

Conan prošel opravdu těžkým, dlouhodobým traumatem, který mu v prvních měsících jeho života strašně ublížilo, byl poškozenej fyzicky i psychicky, dlouhý měsíce jsme pracovali na uzdravení, dokázali jsme to, ale jizvy zůstaly.

Jsou to těžký a hluboký jizvy, je potřeba hodně času, aby se i ony mohly hojit, pozvolna, pomalu, ale popravdě, ony nikdy nevymizí. Ty jizvy jsou hluboko, v běžným životě Conánka neobtěžují ani nehyzdí, ale jsou tam a já s nimi musím počítat. Vím, že by se mohlo stát, že kdyby nějaká situace, podnět, svou podstatou tnul Conánka právě do jeho jizev, pak vím, že kvůli nepřiměřený bolesti, kterou by mu to způsobilo, by se mohl v afektu přiblížit tomu zlýmu Conanovi!

Conánek má mých devadesát devět procent naprostý důvěry, ale to jedno procento, který si nechávám a Conánkovi nikdy nedám, zůstává mou odpovědností. Musím a vždycky budu hlídat, aby se nic jeho jizev nedotýkalo, není to procento nedůvěry, ale procento jizev zraněný duše, který si Conánek nese svým životem. Je naprosto skvělej ve svých devadesáti devíti procentech, okouzlující a spolehlivej, v jeho životě vládnou hodnoty, který nedají příležitost zbytečný bolesti.

1/2019

Prasata

Než ke mně přišel Conánek, žila jsem svůj život s mým milovaným Panem Psem, labradorem Bedřichem, kterýho jsme si tehdy s mou dcerou přivezly z CHS Od Všenorské princezny. Bedřich byl a pořád pro mě je obrovskej poklad mýho života, hrozně moc mě naučil, hrozně moc mi dal a prozradil mi o životě psím věci, o kterých bych neměla ani tušení. Vždycky jsem mu říkala Andílku a on jím teď už navždy je, díky němu je můj život tisíckrát bohatší a opravdovější.

Za života Bedříška jsme se občas scházeli s ostatními pejsky z „rodiny“ v domě majitelky CHS, paní Haničky, za ta léta jsou z nás kamarádky, ona se mnou prožívala radost z Bedřicha, bolest z jeho odchodu i starost z příchodu Conánka.

Dnes má Hanička svou krásnou fenečku Gábinku, s Conánkem jsou už dávno kamarádi a k našim radostem patří i vzájemný návštěvy a společný procházky.

Dnes jedeme my za holkama, jsme domluvené, že vyrazíme na procházku do lesa, šlapu na plyn a frčíme, protože se oba moc těšíme.

Zaparkovali jsme před barákem, Conan hned letí na zahrádku přivítat se s Gábinkou a Haničkou a dneska s námi na procházku půjde i mladší syn Haničky Matýsek, přivítali jsme se, bereme psy a šup do lesa, než ten můj chuligán zboří celou zahrádku.

Potřebujeme kolem sebe prostor, abychom mohli chránit Gábinku, protože ona je už pár dnů březí! Conan je nadšenej a to pak moc nesleduje, kam zrovna šlape a do koho strká, tak mu dáme volnost a Gábince alespoň trochu klid.

Mám moc ráda tyhle všenorský lesy, je tu náročnej, kopcovitej terén a různý cestičky a zákoutí, výhledy, prostě krása.

Dlouho jsme se s Haničkou neviděly, musím jí odvyprávět vše o knížce a ona mně o Gábince a jejím ženichovi, přitom si hrajeme se psy, já potichu žasnu, jak Matýsek dospěl, je z něj už velkej 11letej kluk a jeho názory a chování k Haničce se mi hrozně líbí, prostě radostná procházka s krásnejma pocitama.

Gábinka se drží u Haničky, Conánek vždycky přiběhne, trochu ji pozlobí, chce, aby s ním běhala, tak mu vysvětlíme, že NE, a pošlu ho, ať si jde běhat sám, on neutíká daleko, ale stejně ho pořád sleduju, přece jen to tady nezná, a když se trochu víc vzdálí, radši si ho hned zavolám zpět, zase k sobě.

Procházíme se už hodinu, už jsme přešli na druhou stranu kopce, zrovna jsme všichni potichu, a tak zřetelně slyšíme funění a dupot a zároveň vidíme tak dvacet metrů od nás skupinku asi čtyř dospělých a spousty malých divokých prasat, jak uhánějí pryč od nás. Vyrušili jsme je, ale zastavili jsme se, jen je sledujeme, oni rychle přidávají do kroku, utíkají za kopec, ulevilo se nám, ale záblesk úlevy vystřídá úlek, za posledním prasátkem vidím Conana, jak letí za nima!

Prasata ho zmerčila, utíkají o život a Conan je dohání, zahlídla jsem jen, jak se v dálce mihlo jeho silný, pružný tělo, on miluje běh a tohle je příležitost, který se nemůže vzdát. Už jsou moc daleko, i když si roztrhnu hlasivky, Conan mě neslyší, nevnímá, běží za tou zábavou, která se mu tady sama nabídla, netuší, do jakýho maléru utíká, netuší, že tam někde mu já už nebudu nablízku, nepřemýšlí o tom, že se nebude umět vrátit…

Jako bych se propadla úplně mimo sebe, panika mi křiví tvář a já nedokážu hvízdnout, jedinej povel, na kterej Conan vždycky spolehlivě přiběhne, nedokážu ze sebe vyloudit, tak jen křičím, hlas mi selhává, rozběhla jsem se z kopce směrem za prasatama, ale vysokej sníh, křoví a porost mi brání v pohybu, nemůžu za svým psem, on už je strašně daleko v lese, kde to nezná.

Pod kopcem je silnice, na kterou by mohl vběhnout, i když mu prasata utečou, kam se Conan zaběhne, kde bude po skončení honičky bloudit? Ztratí se v lese nebo doběhne do vesnice pod kopcem, vyděšenej, stresovanej, každej ho jen ze strachu zažene ještě dál, co si mám počít, co mám dělat…

„Conane, prosím, Conánku, ke mně, prosím, Conane, Conane, vrať se, prosím, Conane!!!“

Všichni se ztišíme, posloucháme les, ale je tu jen ticho, možná je ticho lepší než pláč psa napadenýho divokýma prasatama, možná je lepší než kvílení brzd před psem vbíhajícím do vozovky a možná je to jen hrozný ticho bez přítomnosti ztracenýho psa.

Prvních pět minut stále čekám na rychlej návrat, odběhl a zvládne se zastavit a vrátit se… Už je to deset minut, to už je moc dlouho, žádná honička netrvá tak dlouho, ta už určitě skončila a Conan teď bloudí a hledá cestu zpět… Další minuty už přichází myšlenka, že se neumí nebo nemůže vrátit…

Už nemůžu ani křičet, hlasivky selhaly, jen brečím, vydávám jen hysterický vzlykání, peru se s křovím, který nedokážu překonat, padám a znova se snažím dostat blíž, směrem, kterým utekl můj Conánek.

Hanička zatím posadila Gábinku na hřbet kopce, aby na ni viděla, ta vzorně zůstala na místě, Hanička přešla na druhej vrchol, aby měla rozhled směrem, kterým zvířata utekla, volá na Conana, Matýsek taky, Hanička posílá Matýska směrem za Conanem:

„Hledej jeho stopu ve sněhu a volej na něj.“

Matýsek jde tím směrem, Hanička volá Conana a hledá ze svýho vyvýšenýho místa pohyb v okolí.

„Nic nevidím, Conan už je asi moc daleko, už ho asi mate ozvěna a možná nás už ani neslyší.“

Snažím se volat, po prdeli a po kolenou se sunu směrem, kterým se vydal Matýsek, všechno už trvá strašně dlouho, ale díky sněhu můžeme najít stopu a hledat dál, pořád máme naději, snad zůstane stopa všude vepsaná, snad je všude dost sněhu…

„Mám stopu, našel jsem stopu!“

Matýsek našel stopu, běží po ní, po kolena ve sněhu, už ho nevidím, já jsem pořád ještě moc daleko, běžím směrem ke stopě. Teď se nám z dohledu ztratil i Matýsek, ale slyšíme jeho volání, snažím se běžet za ním, zvířata si cestu nevybírala, běžela houštím a přes polomy, jen pár kroků a padám, pak zase a znova, plazím se, lezu po kolenou, prodírám se křovím za Matýskem po stopě Conana…

„Vidím ho, je tady, je tu, Conan se vrátil, je tady!“

Vidím Matýska, jak se k nám vrací:

„Conan je tam, přichází, je tam!“

„Chyť ho, Matýsku, drž ho, Mili si ho vezme, nepouštěj ho!“

Matýsek běží pro Conana, ten před ním utíká, Matýsek ho přesto chytne, ale Conan se mu vytrhne a odbíhá, je vystresovanej, schvácenej a vyděšenej.

Oba jsme se s Matýskem zastavili, teď už volám na Conánka jen já, potichu ho volám k sobě, snažím se ho zklidnit a předstírám, že jsme všichni v pohodě, že se nic nestalo, nemá se čeho bát, už je u mě, už bude dobře. Pomalu a obezřetně se ke mně přibližuje, je vidět, jak je vyděšenej, ale už je u mě na pět kroků, sedám si na zem, vlídným hlasem ho chlácholím:

„Už je to pryč, Conánku, už je všechno v pořádku, nic se neděje, je to v pořádku, jsi šikovnej, vrátil ses, půjdeme domů.“

Zvedla jsem se, pomalu stoupám nahoru k Haničce a Gábince, Conánek pomalu za mnou, Matýsek už je taky zpátky u Haničky, můžeme vyrazit k domovu.

Jdeme pomalu, Conan jde vedle mě, leká se každýho zvuku, musel se strašně vyděsit, možná na něj to prase zaútočilo, nevidím žádný zranění, ale jistá si nejsem ničím, jen vidím jeho strach, vidím, jak mě stále sleduje očima s panikou, kterou vyvolal prožitek totálního odloučení a ztráty jistoty mý nepřetržitý přítomnosti a opory, strach z neznámýho prostředí, ve kterým se musel sám zorientovat, zmatek z odloučení, kterej mu připomněl jeho zkušenosti z odmítání od dřívějších páníčků. Vidím, jak se postupně snaží zbavit pocitu ze zážitku, kterej ho vyděsil.

Oba jsme nerváci a jen díky Haničce, Matýskovi a Gábince se nehroutíme. Hrozně moc jim děkuju, Haničce za její klid, nadhled a duchapřítomnost, Matýskovi nekonečně moc za to, že se statečně vydal po stopě a přivedl mýho Conana, a Gábince za její poslušnost a klid, s kterým zůstala na místě a čekala na toho chuligána.

Ty minuty, kdy jsem nic neslyšela, neviděla Conánka, jen si promítala v hlavě všechny příšerný scénáře, byly hrozně dlouhý, trvalo to strašně dlouho, věděla jsem, že bez Conánka z toho lesa nemůžu odejít, a strašně, strašně jsem se o něj bála. Nevím, co zažil, vím jen to, že se hrozně vyděsil, asi si uvědomil svou samotu, možná pochopil, jak nebezpečně se mi vzdálil, jsem šťastná, že se dokázal vrátit, nezlobím se, že utekl, to už teď vůbec není k řešení, je to divoká šelma, ale věřím, že po tom zážitku už to nikdy neudělá.

Cesta domů už byla rychlá, Conan uskakoval při každým zapraskání větvičky, lepil se mi na nohu, pomalu se probíral z šoku, tahle situace mu určitě připomněla něco bolavýho z jeho minulosti, potřeboval mou blízkost stejně jako já jeho, oba jsme se díky tomu pomalu zklidnili.

Zůstali jsme u Haničky na večeři, Conan si celou dobu hrál s Matýskem, se svým zachráncem, domů jsme dojeli unavení, ale šťastní.

Večer doma jsem celýho Conánka prohlídla, nemá žádný výrazný zranění, jen odřený packy, pár škrábanců na předloktí, utrženej jeden horní drápek a odřený bříško, všechno to jsou jen jizvičky z běhu, nebyl napadenej, prasata mu neublížila. Když jsem ho ošetřila a spolu jsme se zachumlali do pelechu, v tom klidu domova jsem si znovu uvědomila, jak málo stačilo a můj život by se propadl do bolesti. Děkuju, že se to nestalo, že už nejsme v tom lese, ale doma a moje šelma spí vedle mě.

Zalehl celou postel, rozvaluje se, jak je unavenej z toho běhu a zážitku, nechal mi jen kousek deky, kterou si můžu přikrýt ramena, ale jsem šťastná, mám ho vedle sebe, zdravýho, odevzdaně oddychuje a já s úlevou usínám s ním.

2/2019

Bacha, on se bude rvát

Při zbavování se agrese pro nás byly od začátku obrovským potěšením chůze a běh, Conánek je fyzicky neskutečně skvěle vybavenej pro sprint, naštěstí u nás na vsi se má kde vyřádit. Každej den chodíme s Conánkem na ranní procházku na naši cyklostezku a pak dozadu do polí, Conánek moc miluje běh a má nekonečně moc energie, potřebuje se vždycky uvolnit a vyběhat, ke spokojenýmu ránu prostě patří naše běhání po poli.

Poslední sníh už zmizel, jen tu a tam ještě zbylo malinko poprašku mezi brázdami, je krásný ráno, svítí sluníčko, vlhká hlína voní, pobíháme vprostřed pole, celej ten velkej prostor je tu pro Conánka a on si ho jako vždy užívá. Sleduju jeho krásnej běh, otáčím se za ním a sleduju jeho ladnej pohyb, jeho tělo letí jak šíp prostorem, svaly pumpujou nekonečnou energii do pohybu, jako by se ani nedotýkal země, Conan se vznáší nad zemí, nemůžu se na něj vynadívat, je krásnej ve svý nespoutanosti. Běhá v kruzích, daleko ode mě, já se za ním otáčím, sleduju ten jeho let a najednou, v jednom okamžiku, se Conan zastaví téměř na místě, okamžitě přejde z ladných pohybů do přikrčený a výstražný pozice! Otočím hlavu ve směru jeho pohledu a začínám se bát. Na okraji pole od cyklostezky se k nám řítí velkej vlčák, kterej se evidentně utrhl svýmu pánovi, ten utíká za ním, křičí na psa a volá na nás:

„Bacha, on ho napadne, utekl mi, bacha, on se bude rvát, vemte si toho psa, oni se poperou!“

Pánovi přeskakoval hlas, jak byl nešťastnej a vystrašenej, já měla čas, než pes přeběhne pole, abych se rozhodla, co udělat, jak zareagovat.

Chtěla jsem si Conana přivolat k sobě, abych měla kontrolu nad situací, ale podívala jsem se na něj, Conan už seděl s hlavou nataženou vzhůru, narovnaný ramena, vztyčený uši, rozšířený nozdry, viděl útočícího psa, hodnotil ho a byl připravenej to řešit. Z postoje Conana jsem vyčetla, že se necítí ohroženej, že je na psa připravenej a chce si to řešit sám. Nemělo by smysl brát si Conana k sobě, tím bych ničemu nepomohla, jen celou situaci komplikovala, Conan mi už nejednou v podobných situacích ukázal, že mu mám věřit. Jen jsem mu tichým hlasem řekla:

„Je to na tobě, Conane, prosím, vyřeš to, kreju ti záda.“

Vlčák už byl téměř u Conana, řítil se na něj s tím šíleným, zabijáckým výrazem, chtivej boje, Conan si počkal, až se přiblíží tak na deset metrů, svou mohutnou energií vyrazil proti psovi, hrudí proti jeho levý lopatce, psa tvrdě srazil na zem, obloukem odběhl, než se pes vzpamatoval, už byl zpět a znovu do něj narazil, přitlačil ho k zemi, odběhl a směle vyzýval psa k následování. Ten se nemusel moc pobízet, stále cítil příležitost boje a chtěl si ho užít. Conan měl před sebou evidentně psa zvyklýho na vítězství, velkýho, silnýho, sebevědomýho rváče neochotnýho ke kompromisům.

Mezitím už k nám doběhl i jeho majitel:

„Oni se porvou, nemůžeme je nechat, to nedopadne dobře!?“

„Nechte to na Conanovi, bude to dobrý, teď už to musíme nechat na něm.“

Byla jsem klidná, viděla jsem, že můj pes má situaci pod kontrolou.

Vlčák je tak o šest kilo lehčí než Conan, rychlej, s úžasnou živočišnou silou, kterou všechnu napnul proti Conanovi s touhou po vítězství, ale Conan má jinej názor. Conan si je vědomej svý síly a rychlosti, nestojí o rvačku, ale o výchovnou lekci ano, tak tedy začal vychovávat.

Oba psi se honili po poli, kličkovali, vlčák se snažil skočit Conanovi na krk, ale pole, to je Conanův rajon, tam on běh miluje, hrál si s vlčákem, uhýbal mu a znovu ho s rozběhem srážel svou hrudí k zemi, vždy se po sobě oháněli svými zuby, trochu pokusovali, hodně štěkali a vrčeli, ale Conan už měl situaci pod kontrolou, překvapil vlčáka svým chováním, neoplácel jeho útoky, ale neomylně je odrážel svými ataky silných úderů, vlčáka tím strašně štval, ale zároveň mu tím nedával žádnou šanci pro klasickej atak, vlčák se znova pokoušel o útok, ale raději se vyhnul blížícímu se úderu Conanových ramen, jen dva skoky stranou, ty ale Conan hned využil, aby ho vyzval k běhu, ještě párkrát to zopakovali, projevy agrese se už mírnily, mezi nimi začala prosvítat příležitost ke hře, napadení ztrácela na intenzitě a touha po hře převládala.

Z dálky to muselo vypadat jako ošklivá rvačka, ale my viděli, jak si to ti naši velcí psi vyříkali a jak oba s úlevou našli v tom druhým parťáka pro zábavu a běh, téměř rovnocenní partneři, kteří si už teď nemusejí nic dokazovat. Pohled na ně už nevzbuzoval hrůzu, bylo poznat mírný uvolnění, oba se vzájemně vyzývali k činnosti a ta ztrácela na agresivitě a začínala připomínat hru, bylo poznat, že už si svoje pozice ujasnili a že je tohle tvrdý dovádění baví.

Beze slov jsme s majitelem vlčáka sledovali jejich potyčku, pán rozuměl všem signálům, který psi vysílali, a s údivem se na mě otočil:

„Oni si hrají?“…. „Takhle ještě mýho psa žádnej nesrovnal, pořád se ho všichni bojí, on nemá kamaráda, nikdo si ho nepřipustí blíž k tělu, proto pak furt chce jen útočit a rvát se, tohle strašně potřeboval, tohle je jinej šampion…“

„To je prostě můj Conan…“

Na víc jsem se nezmohla, zvlášť když jsem se podívala na pána a i v jeho očích uviděla lesk dojetí, oba nás ti naši psi dojali, s úlevou jsme viděli radost z brutálního dovádění šelem a mohli ji s nimi prožívat.

Od toho setkání se stále scházíme, psi jsou kamarádi, drsně si spolu hrají, velký psi, plní síly potřebujou mít takovýho parťáka a mně tehdy prvně bleskla hlavou myšlenka, že Conan umí vychovávat a cvičit pejsky mnohem líp než já. To, co Conan dokáže říct rozrušenýmu psu během půl hodiny, by mně trvalo týden, nikdy bych takhle silnýho psa nedostala tak rychle a s nadhledem pod kontrolu a určitě by si se mnou nechtěl takhle hrát… a nebo já s ním?

2/2019

Máme štěňátka

Už je to pár týdnů, co jsme byli s Conánkem na návštěvě u Haničky, pocit bezmoci ze ztracenýho Conánka odeznívá, ale už nikdy nechci něco podobnýho zažít.

Gábinka už je na konci březosti, za pár dnů rodí, Conánek zůstal doma, těžko bych mu vysvětlovala, jak se má chovat k těhulce, tak dnes jsem tu sama, jen na krátko a opatrně.

Mám velkej respekt k těhotný psí mamince, ale Gábinka mě přivítala jako vždycky, má tak velký bříško, dojímají mě její pohyby a hravost, je radostná a roztomile nemotorná, hraje si a mazlí se, ani se moc nezadýchá, je úžasná.

Hanička mě taky přivítala, je to vždycky taková radost, pro mě je to jak návrat do hnízda, tady se narodil můj milovanej Bedřich, tady jsem našla úžasnou kamarádku a i můj Conánek sem jezdí rád a s láskou si užívá celou tuhle rodinu lidskou i psí.

Tady doma u Haničky je už všechno připravený na příchod štěňátek, nachystaná malá porodnice, všude čisťounko, vypraný voňavý sterilní deky a látky, vyvařený lahvičky na přikrmování štěňátek, tenhle domov se za pár dnů stane porodnicí a pak jeslemi pro malý něžný, heboučký a voňavý štěňátka.

Hanička je jen malinko, roztomile nervózní, ale šťastně natěšená na porod, vnímám to chvění ve vzduchu, očekávání příchodu krásný události. Podle velikosti bříška Gábinky bude mít asi tak osm štěňátek, je to hodně, ale hrozně se s holkama těším, Gábinka je zdravá a určitě porod zvládne v pořádku, má tady Haničku. Já moc obdivuju zkušenosti Haničky a její odvahu, už mockrát vedla porody svých princezen, je zkušená a umí vše, co je potřeba, a její klidnej přístup dává všem okolo možnost se bezstarostně těšit, všichni víme, že Gábinka a Hanička to bez problémů zvládnou, a my ostatní se můžeme jen těšit.

Zůstala jsem půl dne, nechtělo se mi od nich odjet, ale s ohledem na těhulku, šťastná z toho krásnýho setkání jsem se s holkama už přece jen musela rozloučit.

Doma mě Conan vítal s mírnou výčitkou, poznal, kde jsem byla, pořád mě očuchával a oslintával, cítil Gábinku i Haničku, má je rád a trochu se zlobil, že jsem ho nevzala s sebou. Všechno jsem mu odvyprávěla, slíbila mu, že se později pojede se mnou na štěňátka podívat a bude si je moct užívat, v kalendáři jsem nám zvýraznila datum 17. 2., termín porodu, a teď už jen budeme Gábince a Haničce držet pěsti a budeme se spolu těšit na štěňátka.

17. 2. ve tři hodiny ráno zvoní telefon, oba vyskočíme z postele, volá Hanička, určitě už máme štěňátka!!!

„Haničko, už máme štěňátka, kolik jich máme?“

„… Je to blbý, jsme na veterině v Černošicích, Gábinka porodila doma šest štěňátek, další nezvládla, je jich jedenáct a jsou moc velký, Gábinka je po císaři, ztratila moc krve, je to blbý… Můžete za náma přijet? Mohla bys přijet s Conanem? Můžu to na tobě chtít? Gábinka potřebuje krev, může jí Conan dát transfuzi? Doktor říkal, že to musí bejt pes, kterej má aspoň padesát kilo, můžu to na Conanovi chtít?“

„Jasně, pošli mi adresu, jedeme.“

Se sevřeným hrdlem se snažím vydýchat tu situaci, Conan přečte všechny moje pocity, už ví, sedí vedle mě, dívá se mi do očí, vnímá moje emoce a ví:

„Jo, jsem připravenej, jedeme.“

Honem jsem na sebe něco hodila a utíkáme do garáže. Conan je vzornej, cítí, že mám starost, a nese ji se mnou, cítí výjimečnost tý chvíle, drama i svou důležitost, nediskutuje, teď se po něm bude chtít nějakej úkol a on ho chce splnit, hned a dobře.

Mám velkou starost o Gábinku, tolik jsme se těšili a tahle možnost mě vůbec nenapadla. Hanička už porodila se svýma labradorkama tolik štěňátek, nikdy se nic nestalo, ale tohle je prostě příroda, to ona tady vládne, my můžeme jen pomoct, jak nejlíp budeme umět.

Pořád mám v hlavě Gábinku a její štěňátka, snad je na veterině zachránili a hlavně musí zachránit Gábinku!

Mám samozřejmě i trochu starost o Conana, neváhám, to, co po něm chceme, prostě udělá, i on sám ví, že musí, a nediskutuje, jde nám o Gábinku a její štěňátka a cítíme obrovskou odpovědnost udělat všechno, co je třeba, a včas. Ale uvažuju i o Conánkovi, jak takovou vypjatou a neznámou situaci zvládne. Myslím, že ho asi bude třeba trochu přispat, nebo nevím, netuším, jak transfuze probíhá, bojím se, ale vím, že vezu za Gábinkou silnýho barbara, on to zvládne a pomůže.

Paří se nám okna v autě, sotva vidím na cestu, ani klimatizace naplno je neosuší, jsme oba vynervovaný, já jsem zpocená, Conan heká s vyplazeným jazykem, funíme a pospícháme rychle, rychle, nepromarnit žádnou minutu.

Dorazili jsme na veterinu, Hanka čeká venku, jen se v rychlosti obejmeme. Conan vystupuje z auta, pomalým a rozvážným krokem, ví, že jde za nějakým důležitým posláním, cítí i z Hanky pocitový drama, dnes žádný skotačení, Conan jde splnit úkol, za kterým přijel.

Vešli jsme na veterinu, v prvním pokoji vidíme Gábinku po císaři, leží, zabalená v dekách, napojená na kapačky, odevzdaná, zraněná.

Conan jen nahlédl do pokoje, nasál vůně z prostoru, pochopil.