Poznala jsem psí drama z blízka

E. M. BACO

bude
dobrej

Autentický popis
jednoho roku života s agresivním psem

© Miloslava Krejčí, 2022

ISBN 978-80-907394-3-7 (tisk)

ISBN 978-80-907394-4-4 (EPUB)

ISBN 978-80-907394-5-1 (MOBI)

Co všechno v každodenním životě považujeme za samozřejmé!

Zlobíme se, když nepřicházejí vítězství a bonusy, o kterých jsme přesvědčení, že na ně máme pokaždé nárok, až když nečekaná maličkost, rozhodnutí, jednoduché ano nebo ne najednou změní běh všedních dnů, to, co bylo rutinou, se najednou stane nedostupným, pak má člověk šanci zpětně poznat a uvědomit si, jaké štěstí má, když může plnit svoje povinnosti, když může žít svůj obyčejný život.

Emilia Miluše BACO

Ekonomka, trenér fitness, motorkářka.

Místo narození: Příbram, studovala a žije v Praze.

Život naplňuje rodina, práce, sport, umění, motorky, láska ke zvířatům…

Její prvotina „Bude dobrej…“ je přímou výpovědí prožitého příběhu.

www.budedobrej.eu

ÚVOD:

Vyprávím příběh jednoho bláznivého psa, jeden rok života, kdy mi tohle zvíře vtrhlo do mého domova, do mojí existence a pak i do mého srdce.

Jeden rok, kdy jsem se ze všech sil snažila ovládnout a změnit agresivní zvíře, dala jsem mu všechno, co bylo v mých silách, až později jsem si uvědomila, že on dělá to samé, i on mě převychoval.

Psala jsem si deník a tady ho teď předkládám, tak jak jsem zaznamenala naše soužití, se všemi chybami a nedostatky i se všemi špatnými názory a omyly, kterými jsme procházeli. Nejsou to jen strohé informace, přidala jsem pár vět, vyprávění, protože chci náš příběh vyprávět všem, hrozně se chci podělit o všechno, co jsme zažili. Předávám stránkám vše tak, jak jsem příběh mockrát vyprávěla lidem, kteří se mě ptali a chtěli poslouchat, bezprostředně, na ulici, kdekoliv, proto je psaný více hovorovou češtinou, s minimem té spisovné, která by vše zkreslila do příliš odtažité formy, snad svým slovníkem neurazím, takhle to vše bylo, tak jsme to prožívali.

Žádná událost v životě neexistuje sama o sobě, každá vychází z té předchozí a ovlivňuje následující, pro mě bylo tou předcházející krásný léto, který ale pro mě bylo tím nejzoufalejším. Umřel mi můj milovanej pes.

Každej, kdo zná život se psem, zná obsah těch slov, tu ztrátu, bolest, bezmoc, smutek, prázdnotu a další všechno, co se nedá unést. Jedenáct let jsem zažívala opravdu důvěrnej vztah se zvířetem, lásku bez výhrad, souznění dvou tvorů…

Těžkej úkol – přijmout konec, pokusit se vyrovnat s nepřijatelným a snažit se žít svůj osamocenej život dál.

V temných dnech prožívání svýho trápení jsem v jednom měla jasno: ať bude můj život jakkoli jinej, jedno vím jistě, už nikdy nechci žádnýho psa!

Neměla bych sílu znova, příště prožívat takovou bolest, radši se vzdám toho štěstí z přítomnosti psa než potom nést tu bolest z další ztráty. Celý léta, už jako malá holka, vždycky jsem měla vedle sebe psa, můj poslední byl výjimečnej, poslední Pan pes, můj Bedřich! Vím, že takovej vztah už nezažiju, že už jsem byla obdarovaná nádherným zvířetem, směla jsem žít štěstí sounáležitosti, který už teď zůstává jen v mých vzpomínkách, v mým srdci.

Posledním výdechem mýho psa Bedřicha pro mě skončilo krásno, který se nedá opakovat, už mě nic tak úžasnýho v životě nečeká, a tak jsem smířená, že teď už budu jen cestou k důchodu dělat prachy a cestovat a žít společenskej život, věnovat se umění a bla bla blla…

Dnů, který mám před sebou, se bojím. Při tý prázdnotě a bolesti, kterou prožívám, se potřebuju zahltit prací, vytížit se tak, abych neměla čas a sílu myslet na nic jinýho než na práci, protože mám pocit, že mi pukne srdce vždycky, když si uvědomím to zoufalství, který mě provází každým dnem, chci umět nevnímat, stát se strojem…

Vím, že tohle je špatnej postoj, úcta k životu mi velí najít sílu, uzavřít svoji bolest v sobě a s pokorou plnit svou povinnost žít zodpovědně každej den, neobtěžovat okolí a prostě žít.

Budu se tedy snažit.

Jsem „paní v nejlepších letech“, před čtyřmi lety jsem se přestěhovala z Prahy na její okraj a žiju ve vesnici, v nově postaveným bytovým domě, v přízemním dvoupokojovým bytě, mám krásnou zahrádku, všechno hezký, jen už jsem sama. Teď už mě doma nikdo nečeká, aby se mi vrhnul na nákup, pomazlil mě hned ve dveřích, nikdo mě nevítá, nepřekáží v kuchyni, nerozvaluje se na gauči, nespí se mnou v posteli. Můj prostor, kterýmu říkám domov, už nerezonuje tlukotem nejlaskavějšího, něžnýho, dobrýho, milovanýho srdíčka – jen ticho, prázdno a kovová urna v rohu vitríny.

Musím se probrat, a proto obrátím myšlenky k práci.

Jsem účetní, největší část mojí práce je doma na počítači, k tomu ještě patří každodenní cesty za klienty nebo na úřady, ale mám tu velkou výhodu, že svůj čas si můžu organizovat sama. Jasně, že podle potřeb klienta, jenže já mám štěstí, že pracuju pro úžasný lidi a cítím se bejt i trochu rozmazlovaná. Všech svých klientů si moc vážím a dojímá mě, jak teď, když procházím tím svým obrovským trápením, každej z nich projevil soucit a ohledy, o který bych se neodvážila požádat, přesto se mi jich dostalo, vím, jak hodný lidi kolem sebe mám, a jsem za to moc vděčná.

Ten vděk, kterej cítím, mi moc pomáhá, snažím se vzpamatovat, protože nechci nikoho obtěžovat svými problémy víc, než by bylo vhodný, a tak začínám bejt odhodlaná se rychle a zodpovědně vrátit do navyklýho pracovního procesu…

Abych se opravdu víc než zahltila prací, potřebuju ještě dalšího, novýho, pokud možno náročnýho klienta. Proto jsem po pár probrečených týdnech začala konečně odpovídat na poptávky na účetní služby.

Účetnictví je práce, kterou dělám už spoustu let, baví mě, chci se teď tedy naplno vrhnout do světa čísel, zatvrdit srdce, jen pracovat a nemyslet na nic jinýho. To jsem chtěla a taky to za pár dní přišlo.

Ozval se mi ideální klient, velkej objem dat, časově náročná práce a hlavně, zabývá se obchodem s potřebami pro psy a vydává psí časopis, to mi sice nedá moc zapomenout, ale třeba právě to, že budu v prostředí, kde jde primárně o obchod a ne o lásku, možná právě to je cesta, jak se vzpamatovat a vrátit se do reálu, anebo je to pro mě možná nějaká pseudonáhražka, neumím to posoudit, nemám nadhled. Jen jsem doufala, že lidi, kteří se starají o potřeby zvířat, i když jen obchodně, tak třeba budou umět pochopit mou bolavost a ztracenost, práce pro ně bude zajímavá a bude mě bavit.

Hned při první schůzce jsem se svěřila, co prožívám, že občas ještě bulím a nedokážu se podívat na psa, natož ho pohladit, požádala jsem v tomhle ohledu o shovívavost, nesoudili mě, to mi stačí.

Slíbila jsem si, že budu pro tuhle firmu perfektní účetní, zodpovědná a pracovitá, spolehlivej stroj… Před podpisem smlouvy je pro mě vždycky tím posledním rozhodujícím kritériem vzájemná sympatie, tu jsem tady necítila, spíš naopak, ale tentokrát mi právě tahle pozice vyhovovala, nestojím o žádný osobní vztahy, jde mi jen o práci, i to negativní vítám jako přednost.

Podepsala jsem tedy smlouvu, spokojená, že teď budu maximálně pracovně vytížená, připravená žít prací, bez emocí, jen chladná kalkulačka, rozhodnutá tím vyplnit všechen možnej čas.

Mimo práci mám ještě jeden obrovskej poklad svýho žití, a to je moje milovaná dcera Barborka. Už několik let se mnou nebydlí, moje dcera je už velká holka, má svůj byt a život, ale v době, kdy jsem byla nešťastná, se ona o mě moc dojemně starala, pořád mě někam brala, sportovala se mnou, byla se mnou, starala se o nešťastnou mámu, a tak když jsem jí odvyprávěla svoje pracovní plány, byla ráda, že konečně zaměstnám hlavu něčím jiným a budu žít něčím jiným než jen steskem a trápením.

Moje holčička používá k myšlení nejen hlavu, ale i srdce a jí, mnohem dřív než mně, bylo jasný, že to moje: „Nechci už nikdy žádnýho psa a budu už jen pracovat!“ asi nebude tak úplně stoprocentní. Mohla jsem si vybrat z několika nabídek, ale vybrala jsem si firmu, která má v náplni svý práce psy, proč jsem jim dala přednost, proč asi? Podvědomí rozhodlo, já se vezla, moje dcera tušila a dál ukáže čas.

Když jsme byly spolu s Barunkou, plánovaly jsme, že třeba teď podnikneme cesty Evropou, na který nebyl dřív čas, anebo výlety na kole po Česku a podobně, taky jsem se začínala těšit, že se znova vrhnu do posilovny. Moje druhá profese je trenér fitness, taky mě moc baví. Tahle činnost mi dávala vždycky endorfiny a radost, chtěla bych ji zase prožít, tak do toho zase šlápnu naplno. Před dvěma lety jsem prodala svou motorku, tak teď si koupím toho vysněnýho choppera a budeme s Barborkou brázdit cesty…

Plány velký, hezký, ale stejně vždycky z toho nadšení skončily všechny naše debaty nakonec zase u toho jedinýho tématu: Jak bolí ta ztráta a jak ten pes v životě strašně moc chybí!!!

Pomalu jsme se osmělovaly na to téma mluvit víc, už jsme dokonce ani tolik neplakaly. Moje Barborka věděla, že do života psa potřebuju, jen mi to ještě neřekla naplno a já jsem přes svůj smutek tuhle potřebu necítila, držela jsem se svýho rozhodnutí psa už nemít. Chtěla a musela jsem truchlit a odžít alespoň tu největší počáteční bolest a pak pomalu prozřít.

Z jemných, ohleduplných rozhovorů s Barborkou jsem si ale pozvolna uvědomovala, že prázdno, který s sebou dennodenně vláčím, nezaplní sebevíc okouzlující činnost, cesty, práce… Přiznala jsem si, že mi chybí živočich, odmítání je jen převlečená zbabělost, viděla jsem sama na sobě, jak strádám samotou, jak na mě moje podvědomí křičí: „Otevři náruč, někde blízko je pes, kterej tě potřebuje!“

Moc jsem o tom přemýšlela a už věděla, že v budoucnu asi nechci opravdu být sama, jen teď ještě ne, bojím se nový lásky, nový bolesti. Poznala jsem ve svých úvahách, že určitě nechci jít cestou, že bych si pořídila štěňátko, který bych okamžitě milovala, věděla jsem, že na to nemám, nedokázala bych ze dne na den navázat vztah s jiným psem, mám v srdci naplno pořád svýho Bedřicha a budu mít vždycky.

Chci ale mít možnost dávat ze sebe to, čím mě můj Pejsek Bedřich provedl a obohatil a co mě naučil. Nemusím milovat, ale chci mít ráda a pomáhat. Poslední dva roky byl můj Bedřich hodně nemocnej. Naučila jsem se o něj pečovat, spolu jsme prožívali těžký, smutný i krásný chvíle, navzdory nemoci, všechny neskutečně bohatý, naplněný porozuměním, souzněním. Byli jsme tu jeden pro druhýho a mně všechno tohle prožitý bohatství zůstalo v srdci.

Začínala jsem mít pocit, že mi to nepatří, nemůžu si všechno nechat jen pro sebe, to všechno, co jsem prožila, nenechám v sobě usnout. Kvůli tomu, co můj Bedřich musel prožít, co mě naučil a jak mi tohle všechno předal, chci dávat jeho energii dál, chci dávat svou něhu, zkušenosti a péči, byla jsem obdarovaná proto, abych všechno, co jsem s ním žila a co ve mně zanechal, zúročila pro jiný pejsky!

Najednou jsem věděla, najednou to bylo naprosto jasný. Chci pomáhat dalšímu nebo dalším pejskům! Naučila jsem se chápat a vnímat psí duši a srdíčko a psychiku a taky jsem se naučila pečovat o nemocnýho pejska, protože můj Bedřich umřel na rakovinu a já jsem poslední dobu s ním byla jeho chůvou, jeho pečovatelkou, byla jsem tu pro něj a jsem tím teď poučená a statečná a chci mít možnost tohle všechno zúročit.

Řekla jsem to Barborce. Jasně, že mi odpověděla:

„Mami, tohle já vím už dávno, jen jsem čekala na tebe.“

Tak jo, jsem tu, už vím a chci.

„Jak to tedy uděláme?“

Hledaly jsme možnosti, nakonec jsme se dohodly, že najdeme psa z útulku a vezmu si ho k sobě. Starýho, nemocnýho, kterýho už by si asi nikdo nevzal, postarám se o něj, aby měl hezký stáří, a pak třeba zase dalšího. Nebude mě trápit ten smutek, budu ho mít ráda a vím, že budu dávat to potřebný a radost, kterou by takovýmu pejskovi už třeba nikdo nedal. Dám něhu, kterou mi tu nechal můj Bedřich pro všechny pejsky na světě, a vím, že budu dávat potřebnýmu! Tak to budu dělat, to je ono!

V posledních měsících jsem vůbec nevnímala čas, je konec října, já se naplno věnuju práci, u novýho klienta jsem se naučila jeho agendu a zjistila, že není tak náročnej, jak se jevil. U svých stávajících klientů jsem už taky najela zpět do běžnýho režimu, vše funguje, jak má, vidím, že mám prostor pro svý rozhodnutí, můžu najít a přivést si domů psa, o kterýho se chci a budu starat. Bylo jasný, že do budoucna je pro nás všechny důležitý, jakýho pejska si přivedu, jak moc se ta změna promítne do mýho časovýho rozvrhu a práce, ale vím, že tohle je moje cesta, kterou chci. Se vší zodpovědností ke klientům vím, že to můžu zvládnout, a samozřejmě udělám všechno pro to, abych nemusela nic ze svý práce obětovat nebo pozměnit, prostě to půjde tak, jak má.

Nezávisle na sobě jsme já i Barborka brouzdaly po netu a hledaly toho našeho pejska. Po třech dnech jsme si zavolaly, já jsem nesměle Barborce řekla, že jsem asi našla toho správnýho pejska pro nás, a Barunka odpověděla:

„Je to ten bílej?“

Jasně, protože jsme svoje holky a myslíme a cítíme pořád stejně, z celýho internetu jsme vybraly toho jedinýho, stejnýho psa.

Jmenoval se Angel, šest let, argentinská doga, krásnej, opuštěnej, k sežrání.

Byl na stránkách jednoho útulku k adopci. Byl po operaci jednoho kyčelního kloubu a potřeboval operaci druhýho kloubu a byla tam na něj dělaná sbírka. Hned jsem tam volala, že už peníze shánět nemusejí, moc Angela chci, operaci mu zaplatím a budu se o něj starat a hlavně ho honem chci!

„Kdy můžu přijet?“

Domluvila jsem se s paní, jak si sama říkala „teta“, tak tedy s tetou, která měla Angela na starosti a prý u sebe doma, že přijedu. Vyptala jsem se, co mám přivézt, co potřebují pro ostatní pejsky do útulku, vzala jsem si od ní adresu, nakoupila a naložila plný auto jídla a deky, plínky, ručníky a jela za Angelem.

No… a on tam nebyl.

Prý ho má u sebe doma jiná teta a ta neměla čas ho přivézt.

Já si moc cením práce lidí, kteří se starají o potřebný zvířata, vím, že to určitě není jednoduchý, a tak jsem to chápala, i když jsem byla strašně zklamaná. Vyložila jsem auto, domluvily jsme si jinou schůzku, kde už Angel určitě bude, na tý schůzce vyřídíme všechny papíry a Angela budu moct adoptovat a odvézt si ho domů!

Tahle malá epizoda mi nevzala nadšení, každej den jsem si prohlížela fotky Angela na netu a už jsem ho měla ráda a moc se těšila a byla jsem strašně ráda, že jsme se takhle, pro něj, rozhodly.

Ještě jsem plná toho nadšení chtěla svěřit tu krásnou novinu svýmu blízkýmu kamarádovi, skvělýmu, nádhernýmu, úžasnýmu chlapovi Álovi.

Aleš je ten typ, u kterýho holkám praskaj gumičky od kalhotek, když se na některou podívá, jeho sametovej baryton zamotá hlavu, atletická postava dva metry výšky okouzlí, pohled zelených očí pohltí.

Známe se už asi 15 let, on je doktor a je to nejchytřejší člověk, kterýho znám, taky miluje psy a mně na jeho názoru moc záleží. Když jsme večer spolu vyrazili na večeři, všechno jsem mu s nadšením vyprávěla a viděla jsem, jak mu zvolna tvrdnou rysy a jak hledá způsob, jak mi říct to, co nechci slyšet. A protože jsem to nechtěla slyšet a protože Ála je velmi ohleduplnej chlap, nechal mě celej večer mluvit, a tedy se vypovídat, a pak až cestou k autu, na parkovišti, mi řekl svůj názor. Jak jsem naivní a nezodpovědná, argentinská doga je náročná povaha, to, že teta říká, že je mazel, přece nic neznamená, to, že má špatný klouby, je velkej problém, na takovýho psa musí bejt síla, je to doga a její složitá povaha není žádná sranda na výchovu.

No, sprdnul mě jak malou holku, dokonce na mě po mnoha letech trochu zvýšil hlas! Mrzelo mě to, pro mě je to člověk, kterýmu naprosto věřím, věděla jsem i tentokrát, že má pravdu a že já neuvažuju prakticky a zodpovědně. Poslední slova, který mi na rozloučenou řekl, mi utkvěla v hlavě:

„Pokud jsou tam nějaký tety a mají toho psa doma, nezachraňuješ psa z klece, je o něj postaráno, jsou určitě jiný psi, který to potřebujou víc.“

Měl pravdu. Ale já už se na Angela moc upnula, nechtěla jsem se ho vzdát, ve svým zraněným stavu chci věřit, že všechno bude ideální a skvělý a že i tohle je ta nejlepší volba a přinese nám radost. Druhej den jsem to znova všechno probrala s Barborkou, obě Álu respektujeme, ale tohle byla naše volba a my to zvládneme, a nakonec i Ála bude mít Angela rád.

Nicméně pro ten respekt, který k Alešovi chovám, jsem zavolala na Vetcentrum, kam jsem léta docházela se svým Bedřichem, a požádala o konzultaci s ortopedem. Chtěla jsem slyšet názor odborníka a poradit se, jak vlastně obecně adopce probíhá a jak by vypadala operace kloubu a případně se i na tu operaci s Angelem objednat.

Měla jsem štěstí, mohla jsem přijet ještě ten den večer za panem doktorem Duchkem, nejlepším ortopedem a úžasným člověkem, věděla jsem, že ten mi ve všem udělá jasno.

Přijela jsem, pan doktor si mě vzal do ordinace, já mu chtěla všechno věcně vylíčit, ale místo toho jsem začala brečet, protože na mě ohromnou silou dolehly vzpomínky na mýho Bedřicha a na jeho operace a zase ten smutek a bolest. Pan doktor měl pochopení, uklidnil mě a začali jsme tedy probírat Angela. Pan doktor mi všechno podrobně vylíčil, jak probíhá operace, co to posléze pro pejska znamená, jaký jsou přednosti i rizika, prostě všechno i to, že pokud přijdeme na operaci, sám ji provede, no úžasnej a skvělej! Trochu jsem mu taky nastínila, že mám vlastně malej problém, že sice chci, ale Angela jsem ještě neviděla, že se nějak nemůžu s Angelem potkat, ale shodli jsme se, že to se prostě může stát, je to divný, protože když si někdo chce vzít staršího nemocnýho psa, většinou ho má okamžitě, útulku se uleví, ale prostě tohle je asi nějak jinak.

Moje konzultace trvala skoro hodinu, platbu pan doktor odmítl, místo ní mi řekl osvobozující větu:

„Jestli chcete pomáhat, útulky jsou plný potřebných psů, nelpěte na tom, kde to zrovna nevychází. Držím vám palce!“

Setkání s panem doktorem bylo pro mě moc důležitý a rozhodující, ano, chci Angela, Ála je proti, nějaký nejasný okolnosti taky, ale nenechám se odradit, už ho moc chci.

Hned jsem znovu zavolala tetě, potvrdily jsme si už dojednanou schůzku, tentokrát se mnou pojede i Barborka, protože teď už si prý Angela určitě povezeme domů, takže je všechno tak, jak má být, obavy zmizely, byly jsme moc natěšený!

Angel byl podle fotek strašně krásnej, bílej, jak má argentinská doga být, s černým flíčkem na oku, byl trochu subtilní, protože měl, jak teta říkala, těžkej osud, nikdo ho nechtěl a taky kvůli těm kloubům se nemohl dostatečně pohybovat, tedy vyběhat a vyřádit, byl prostě menší, ale měl velikou hlavu a krásný oči a tlamu, nemohla jsem se dočkat.

V den adopce Barunka přijela ráno ke mně domů, připravily jsme pelechy, žrádlo a vodítko a všechno potřebný a chtěly vyrazit, ale… Volala teta, že se to nehodí, že tam mají nějaká štěňátka nebo co, no prostě nejezděte, domluvíme se na jindy.

Jo, teď jsme už byly opravdu zklamaný.

Z nejasných důvodů začaly potíže. Když člověk váhá nad svým rozhodnutím, zvažuje, jestli je to dobře a jestli to opravdu chce, a pak najednou ví, že ano, že chce, tak potom už to má všechno jít tím jedním směrem a rychle, promarněnýho času už bylo dost.

Nevím proč, ale když se mi konečně podařilo domluvit třetí schůzku, Angel tam zrovna zase nebyl, přestože jsme byly domluvené, že jedu za ním, to se opakovalo ještě jednou, já už měla na veterině téměř domluvenou operaci kloubu, ale chyběl pes.

Nesoudím, nedomýšlím a nechci se k tomu už vracet, prostě to nevyšlo.

Znala jsem Angela z fotek, hrozně jsem ho chtěla pohladit a obejmout, asi jsem se k němu moc upnula, měla jsem pocit, že je to ten můj odrostlej pes, se kterým se budeme mít rádi, ale nechala jsem to být a věřím, že se má dobře a je o něj postaráno.

Opustila jsem Angela, za měsíc snahy dostat se k psovi jsem ho ani nezahlídla, tetě jsem oznámila, že už jí nevěřím ani slovo, ona mi řekla, že Angela ráda dá někomu jinýmu, zůstal mi divnej pocit, strašně doufám, že chyba je ve mně a vše ostatní je v pořádku. Nerozumím tomu, nepochopila jsem, co se tu odehrávalo, neznám důvody, byla jsem zklamaná, dál už jsem se nedokázala za Angela prát.

Angel byl v tomhle období první pes, kterýho jsem chtěla pohladit, dotknout se ho, jinak jsem se pejskům na ulici a všude vyhýbala, nedokázala jsem a nechtěla jsem se přiblížit. A teď jsem se bála ještě víc. Měla jsem pocit, že je něco špatně, ale nevěděla jsem co, a začala se bát dalšího zklamání, psímu světu jsem se záměrně ještě víc vzdalovala a vyhýbala, přešla jsem ulici, když naproti mně šel pes, nevstoupila jsem do místnosti, když tam byl pes, říkala jsem si, že jsem asi trochu vadná.

Tohle moje odmítání a distanc nečekaně zlomil jeden pes, kterýho jsem náhodou potkala v kanceláři toho novýho klienta.

Byla jsem si tam pro nějaký doklady, a už když jsem přišla do kanceláře, vnímala jsem jen to místo, kde stála slečna Petynka a vele ní seděl, s hlavou vztyčenou, nádhernej, obrovskej pes. Nechtěla jsem tam vejít, ale musela jsem kvůli práci a taky proto, že jsem nechtěla bejt za magora.

Nebyla jsem jediná, kdo se soustředil na toho šelmu, každej v místnosti ho obdivoval, nešlo od něj odtrhnout oči. Nedokázala jsem určit přesně rasu, ale Petynka zrovna říkala, že je to kříženec německýho ovčáka a brazilský fily. Velikej, strašně zvláštně žíhanej a celej nestandardně zbarvenej, kulatou, širokou hlavu, šikmý, oříškově hnědý oči, dlouhatánský nohy, vznešený držení těla a výraz zabijáka. Tělo štíhlý a protáhlý, záda černý a boky, nohy, krk a hlavu podélně žíhaný, všechny odstíny hnědý a v nich temná antracitově černá, na čele černou skvrnu přes oba spánky a čelo, na mordě podélný žíhování od očí k čenichu, pootevřenou tlamu, v ní neskutečně krásný bílý obrovský zuby.

No jasně: stahovací obojek a velkej náhubek mnohé napovídal. Duchaplně jsem řekla jedinou možnou větu:

„To je krásný velký zvíře,“ a paní asistentka vedle mě:

„A to je ještě štěně – je mu rok a dva měsíce.“

Byl tak důstojnej a vypadal, že snad i moudrej, úplně jsem zapomněla na svůj blok v blízkosti psa, jen jsem cudně špitla:

„Můžu?“

„Jo, pohlaďte si ho, ale opatrně, on je trochu blázen,“ dovolila mi slečna Petynka.

Dala jsem mu tedy ruku k očichání, opatrně ho pohladila pod uchem, klekla jsem si naproti němu, v tu chvíli měl hlavu výš než já, dal mi packu, já ho za ni držela a on ze svýho nadhledu se mi odevzdaně zpříma podíval do očí a já úplně zapomněla na celou kancelář, jen jsem se těšila z blízkosti a pohledu toho krásnýho psa.

Cítila jsem tlukot svýho srdce a tep jeho krve na zápěstí packy, kterou jsem svírala, setkání, na který jsem ani náhodou nebyla připravená a který mně doslova dostalo na kolena.

Netrvalo to dlouho, protože on pak začal, když už si tak rozumíme, tak že jako, že si třeba budeme hrát. Zvednul se, v tu chvíli jsem taky hned stála a pejsek mi skočil na ramena, ale to ho už slečna Petynka strhla zpět na zem a řekla mi jasné NE, protože s takovým psem to není žádná sranda, já jsem odstoupila a Petynka se poprala s šelmou, aby ho uklidnila.

Odešla jsem z kanceláře, rychle, aby nikdo neviděl můj zmatek, byla jsem unesená a překvapená a úplně ztracená z takovýho úžasnýho setkání.

Tenhle pes ve mně znova otevřel celou tu bohatost pocitů a prožívání v kontaktu se zvířetem a já si strašně přála, bez ohledu na předchozí nepochopitelný těžkosti a zklamání a svoje nesmyslný traumata, mít u sebe, ve svým životě, zase psa.

Tohle byl první pes, kterýho jsem se po ztrátě mýho Bedřicha dotkla. Překvapilo mě a zároveň potěšilo, jak moc mě tohle letmý setkání s cizím psem zasáhlo, myslela jsem, věděla, že se svým Bedřichem jsem zažila tolik bohatosti, že nic podobnýho už nezažiju, a ani to pro mě není to, po čem bych toužila, já už obdarovaná a bohatá byla a najednou jsem vnímala takovej ohromující pocit a zároveň velký překvapení, že mě může cizí pes a jen krátký setkání tak oslovit a rozhodit a nadchnout.

Moc jsem si přála najít toho svýho budoucího psa, když tenhle, jmenoval se Diesel, už svou paničku má. Hlavou mi prolítla myšlenka: „Mít tak takovýho psa! Petynka má velký štěstí, protože tohle je úžasnej, nádhernej originál…!“

Nemohla jsem se zbavit neustálý myšlenky na to zvíře, neodbytnej pocit živočišný krásy v kombinaci s nebezpečnou silou mě provázel celej den. I při tom letmým setkání si nešlo nevšimnout jeho jizev na mordě a na těle, je to rváč, musí mít obrovskou sílu, a přes to všechno se celkem poddal vedení slečny Petynky. Nemám žádný informace, jen pocit přímýho zásahu na srdeční komoru, nic nevím, jen domýšlím a představuju si soužití s tím okouzlujícím zvířetem.

Po setkání s Dieselem už ve mně zůstal silnej pocit chtění, a tak bylo jasný, že prostě budu hledat dalšího, toho svýho pejska, jak říkal pan doktor Duchek:

„Útulky jsou plný psů, který potřebujou péči.“

A tak jsem začala znovu hledat.

Našla jsem ho za pár dní. Byl v útulku v Turnově. Hned jsem jim zavolala, abych se všechno o něm dozvěděla. Je to starší pitbul, jmenuje se Jack, má nemocný ledviny, byl už u několika lidí, ale vždycky ho vrátili, protože zlobil, prý doma štěkal a rozkousával věci a počurával se. Už potřetí si ho někdo odvedl a zase ho vrátil, a teď Jack čeká, kdo pro něj přijde, kdo by ho chtěl.

Byl krásnej, ale to je každej pejsek, bílej, s hnědýma flíčkama a na fotkách byl kouzelnej. Otevřenou růžovou tlamu plnou zabijáckých zubů, hlavu na stranu a vykulený oči, baculatou prdelku. Domluvili jsme se, že za dva dny si pro něj přijedu. Dala jsem Barborce ke zvážení, jestli je to správný rozhodnutí, souhlasila, a tak to byla hotová věc.

Zase jsme plánovaly a chystaly se a samozřejmě, že jsem při tom taky Barborce vyprávěla o tom setkání v kanceláři s tím velkým psem, a Barunka, protože mě zná, poznala, jak to na mě zapůsobilo, a asi si hodně oddechla, když viděla to moje nadšení z Diesela a tím i skutečný odblokování všech mých zábran vyvolaných smutkem.

Asi se jí hodně ulevilo, že už i já sama opravdu vím, že budu umět mít ráda jinýho psa, když mě tenhle Diesel dokázal tak zaujmout. Všechno jsme zodpovědně zvážily, já si vše domluvila s útulkem a úterý byl ten den, kdy si pojedu do Turnova pro Jacka.

V úterý ráno jsem ještě zavolala do útulku, že přijedu kolem oběda, jen jsem se ještě musela cestou zastavit v kanceláři předat nějaký doklady. Pravda je, že jsem se tam zastavit chtěla, protože jsem se chtěla s lidma z tý psí kanceláře podělit o svoje rozhodnutí. Kromě časopisu o psech taky pořádají různý zvířecí akce, prostě se pohybujou v tomhle světě a já jsem se jich, ještě než si pitbula vezmu domů, chtěla zeptat na jejich názor. Přece jen je to bojový plemeno a chtěla jsem sama sebe ještě ujistit, že to není problém, že to není na překážku a že zvládnu i takovýho Jacka. Chtěla jsem slyšet rady a doporučení. Já si věřím, měla jsem už dřív i velký psy, ale bojovýho nikdy, tak jsem radši ještě chtěla probrat úskalí, zvláštnosti a přednosti pitbulů.

No tak jo, přišla jsem do kanceláře, vyřídila, co bylo třeba, a s očekáváním se zeptala všech, co si o tom mým rozhodnutí myslí. Byli tam čtyři lidé, to je dostatečně nezávislý názor, tak jsem byla napnutá, co mi řeknou. Pečlivě jsem poslouchala jejich rady a názory, někdo říkal, že by se toho bál, jiný, že je to skvělý plemeno, radili, jak na to a čeho se vyvarovat a co můžu očekávat, tak jsme vedli diskuse na obě strany, vyprávěla jsem jim, že je to pejsek, kterýho pro jeho problémy už asi tři potenciální majitelé vrátili, a tak jde takzvaně z ruky do ruky… a v ten moment to rozsekla slečna asistentka, řekla:

„To je jako Diesel, viď, Petynko…“

Já zalapala po dechu:

„Jak jako Diesel?“

„No ten jde taky z ruky do ruky.“

A Petynka se postavila a řekla mi:

„No, já ho musím dát pryč, oni se ho doma všichni bojí. Když tady byl minule, tak to jsem ho tu měla proto, abychom ho vyfotili, připravili inzerát a nabídli ho v časopise, aby si ho někdo vzal.“

… A to je ta situace: trvá tak maximálně přes dva údery srdce, než ji pochopím, ale je to ona, ta, co mění život, když přijde nečekaně splnění tajnýho přání! Mluvíme tady o psovi, kterej mě tak okouzlil a o kterým jsem věřila, že je pro mě nedostupnej… prostě nechápu…

„Jak dát pryč, vy ho budete dávat někomu cizímu?“

,,No, včera už ten inzerát vyšel.“

,,A opravdu, Diesela?“

Druhá slečna asistentka:

„Tak si vemte Diesela!“

„A to by šlo, vážně… No, já… naprostý tele…“

„Já si ale jedu pro Jacka, už nemůžu…“

„Zavolejte do Turnova, Jacka si brát nemusíte, vemte si Diesela.“

„Já bych si mohla vzít Diesela, jako domů, jako by to byl můj pes, Diesel?“

„Já ho radši dám vám než někomu úplně cizímu.“

„Tak JO!“

Objala jsem vší silou Petynku, rozmačkala bych ji v návalu radosti! Vymanila se z mýho sevření a poté, co jsem skutečně pochopila, že opravdu, fakt, na mě spadla z nebe hromada štěstí jménem Diesel a budu to zvíře mít ve svým životě, opusinkovala jsem Petynku, potykaly jsme si a domluvily se, že mi ho v pondělí přiveze.

Tak krátkej okamžik, a tak všeobjímající změna!!!

V pondělí přijede Petynka s Dieselem na konečnou metra, já si je tam vyzvednu, pak ještě s náma Petynka půjde ke mně domů, abychom všichni nějak to předání v klidu zvládli a aby nás seznámila a řekla mi, co a jak s Dieselem, jak s ním žít. JUPÍÍÍÍ!!!

Když jsem se zklidnila, tak jsem ještě zavolala do Turnova, moc jsem se omluvila a styděla jsem se, že jsem zklamala pitbula Jacka, ale… budu mít Diesela!

Ten den jsem si užila ještě jeden krásnej moment překvapení s mou Barborkou. Zavolala jsem jí, že do Turnova nejedu, že jí to pak vysvětlím, domluvily jsme se, že ji večer vyzvednu po kurzu švédštiny u její školy a hodím ji k ní domů. No a v autě cestou ze školy jsme vzpomínaly a vyprávěly si o krásách dušičky a života našeho Bedřicha a o Angelovi i o Jackovi a samozřejmě taky o Dieselovi.

Barunka registrovala, jak jsem nadšená, když mluvím o Dieselovi, a tak trochu jako srandu, trochu jako povzdech Barunka řekla:

„A to ti ho nemůže ta holka dát?“

„No, Barunko, ona mi toho Diesela DÁ!!!“

Budeme mít opravdu toho – z nějakých, pro nás ještě neznámých důvodů – výjimečnýho psa! Slzy štěstí za volantem… pozor!

Jsem mrcha, nechala jsem Barunku dojít až do úplně krajního okamžiku, nic jsem jí předem neprozradila, znova jsem si s ní prožila ten nával překvapení, nadšení a euforie.

Musím vydržet pět dnů, ale stejně jsem hned doma zase všechno připravila pro příchod štěňátka: misky, pelíšky – jeden v obýváku, jeden v ložnici – dobrůtky, žrádlo, vodítko, hračky, sebe…

5. 12. 2015

Konečně: Je tu pondělí, pátýho prosince!!!

Ve dvě hodiny mám čekat na metru, přijedou Petynka a Diesel!

Neumím najít slova pro ty pocity radosti a těšení se a nedočkavosti. Dopoledne si vůbec nepamatuju, až pak tu cestu na metro. Tentokrát mi připadala nekonečně dlouhá a od poloviny jsem radši běžela a jasně, že jsem tam byla brzo, ale překvapení: Petynka a Diesel taky. Stáli tam u kiosku s pečivem, Diesel způsobně seděl a vypadal úžasně.

Neviděla jsem ho pár dnů, měla jsem v hlavě tu vzpomínku na to okouzlující setkání s nádherným zvířetem, dotek duší a tlukot srdce a byla jsem dychtivá a připravená na úžasný pokračování silných zážitků a velkých emocí.

Přišla jsem blíž k Dieselovi, chtěla radostně zavolat ahoj, ale místo toho jsem měla najednou přes celej obličej rozplácnutou mokrou teplou žínku a oblízanou a oslizlou celou hlavu, cítila jsem ostrost silných drápů a váhu těla šelmy na ramenou… mobilizací všech sil jsem to ustála. Diesel je hodně štíhlej, ale je tak těžkej a příšerně slintá, ale jsem šťastná, že ho vidím. Utírám si obličej od slintů, Petynka lakonicky poznamenala:

„Takhle on vítá lidi, ahoj.“

Diesel v tu chvíli stejným způsobem zrovna vítal náhodně procházejícího pána, i když teď to bylo spíš vrčení a dorážení než vítání. Zatím se směju, ale v duchu jsem začala bejt zvědavá, jak moc a jestli vůbec má Petynka nad tím psem alespoň trochu kontrolu. V danou situaci jsem to ale považovala vlastně za vtipný a nedůležitý, jdeme domů a odteď bude Diesel můj pes!

Následně, cestou z metra, která trvá asi 15 minut, jsem prošla celou nevídanou a rozhodně nečekanou škálou emocí a pocitů. Těch prvních pár minut jsem se vší silou držela svýho nadšení z toho štěstí, který mě potkalo. Začalo se ale trochu vytrácet v momentech, kdy jsem každých deset metrů musela utíkat za Petynkou a Dieselem, protože oni taky utíkali. Diesel proto, že se mu to líbilo, viděl něco, co musel sežrat nebo kousnout, Petynka proto, že neměla sílu ho ovládnout a on to moc dobře věděl, takže se ona prostě podřídila jeho běhu a já jim oběma. I to bylo ještě docela dobrý, v duchu jsem si říkala: „No prostě já si najdu způsob, jak ho přitáhnout, nedám mu šanci, aby mohl zabrat a vyrazit k běhu, to když zvládnu, tak prostě půjdeme rychle, ale bude to jen chůze, vést psa na vodítku přece dokážu…“

Z mých úvah mě vytrhl silnej, hysterickej, agresivní štěkot. Diesel v dálce cca 20 metrů uviděl psa a okamžitě po něm startoval a chtěl se rvát! Sice víc než překvapená, ale pomohla jsem Petynce Diesela udržet, vrčel, štěkal, vyceněný zuby, ohrnutý pysky a chomáče slin, vzpínal se na zadních, kousal kolem sebe do prázdna, měly jsme plný ruce práce ho udržet, druhej pes naštěstí zašel za roh a Diesel, když ho neviděl, se po chvilce uklidnil. Myslím, že v tu chvíli muselo bejt vidět, jak ze mě pomalu uniká moje malá dušička, jen zmatek, nejistota a zděšení, ze svých bujných 164 cm jsem se zrekatapultovala na několik málo centimetrů a na čele mi svítil neonovej nápis: Tohle NE!

Takovej výlev agresivity jsem snad ještě neviděla!? To nezvládnu, co jsem to udělala… Zhruba při třetím hlubokým nádechu jsem si poručila, že to prostě musím zvládnout a že pes je jen nervózní ze změny a taky cítí, že se něco děje, a proto reaguje podrážděně a my dva to spolu určitě všechno dokážeme, dyť se mi díval do očí a já viděla tu něhu, kterou v nich má nebo teda tenkrát měl…

Ale už na mě pomalu dotíraly myšlenky, pochyby a obavy, že jsem se vlastně na Diesela vůbec nevyptala. Byla jsem jím tak ohromená a nadšená, že jsem vůbec nemyslela na to, že u takovýho psa je třeba si předem zjistit, kdo je, jaká je jeho povaha, jeho potřeby, prožitky, zkušenosti, jeho nedostatky a vady. Já prostě byla okouzlená, chtěla jsem mít u sebe tohle zvíře, uvěřila jsem na sto procent svýmu instinktu, protože ten pocit, který jsem zažila z našeho prvního setkání, byl výjimečnej a krásnej a já byla přesvědčená, že i Diesel je výjimečnej a krásnej. Jednoduše shrnuto, podcenila jsem všechny zásady, bez rozumu, nedospělá, hloupá.

Začala jsem se obávat, že jsem udělala hodně nezodpovědný rozhodnutí, ale věřila jsem nebo spíš jsem hodně chtěla věřit svým zkušenostem a praxi z výchovy psů, věřit, že to bude dobrý a že to zvládneme. Těch pochybností už jsem se ale nezbavila. Viděla jsem na vodítku zlýho, agresivního psa!

Pro tuhle chvíli jsem zahnala svý myšlenky, pochlapila jsem se a vydala se rázným pochodem za Petynkou, kterou Diesel už odtáhl pár metrů za roh baráku. Tam mi Petynka navrhla, abych si Diesela vedla sama, abych si zkusila, jak nám to půjde. Nerada, ale vzala jsem si jeho vodítko. On okamžitě poznal, že ho vede někdo, kdo vůbec nemá šajna, co je Diesel zač a jak vypadá bláznění agresivního psa a tak, abych viděla a aby si to užil, cloumal se mnou a vláčel mě po cestě, evidentně se dobře bavil, já byla nešťastná a hysterická, nebylo nic, čím bych mohla toho psa zpomalit nebo ovládnout, znova jsem si zoufala, že já a moje bolavý záda – to už k mýmu věku patří –, že tohle nemůžu zvládnout!

Tohle je špatnej scénář, nějak se to musí dát vrátit, přetočit film zpět na začátek, nalistovat znovu první kapitolu, takhle to nemá vypadat, znovu a jinak nebo vůbec…

Se zbabělejma myšlenkama a roztřeseným tělem jsem se nechala dovláčet k našemu domu, dotáhly jsme Diesela dovnitř, chodbou mi Petynka se psem pomohla, já odemkla dveře bytu, tím jsme jen všichni rychle prolítli a hned šup na zahrádku.

Ta má 300 m2, tak tam se alespoň mohl Diesel trochu na volno proběhnout. Pustily jsme ho z vodítka, běhal dokola jak šílenej, až prostě padnul vysílením, vydýchal se, začal očuchávat a zjišťovat, kde vlastně je a co by rozkousal a potrhal, ale taky sebou několikrát praštil na zem a zády se třel po trávě a jen tak brumlavě vrčel, to byla známka alespoň chvilkový spokojenosti, zase mi svitla naděje, že to nebude tak zlý. Jen na chvilku, protože Diesel hned zase začal běhat v šílených kruzích, dokud nepadnul a znovu a znovu… Petynka obhlídla terén, poznamenala, že budu muset zvednout plot, a ty kytičky a stromky nevydrží a taky hrozně rád hrabe… No uvidíme, chtěla jsem psa zaměstnat, odvážně jsem mu sundala náhubek, rozhodila po zahrádce granule, aby si je hledal, najedl se a věděl, že tady je to dobrý. Potřebovala jsem si promluvit s Petynkou.

Zatímco jsem nechala ve svý nevědomosti Dieselovi zahrádku k dispozici, snažila jsem se z Petynky vytáhnout, jak to vlastně s tím Dieselem je. Dozvědět se víc o jeho osudu a povaze. Pravda, to jsem měla udělat mnohem dřív, ale kdybych to věděla, bylo by to pro mě zcela jistě důvodem si říct, že takovýho psa nezvládnu, a tedy si ho nevezmu.

Dostala jsem sama sebe a potažmo Diesela do týhle situace, už jsem za něj přebrala odpovědnost:

„Toho psa si beru…“

To já jsem ta slova řekla, a tak ho beru se vším, co k němu patří, se vším, co tohle rozhodnutí s sebou přináší. Byť sem teď byla přesvědčená, že tohle bylo neuvážený, nevhodný a úplně pitomý rozhodnutí, cítila jsem, že na to nemám, ale věděla jsem, že na to musím mít a tak:

„Petynko, povídej, řekni mi o něm všechno.“

Vím, že to, co se teď dozvím, bude mít možná i zásadní vliv na můj další život, uvědomila jsem si, že teď se mění moje budoucnost, a ve svých obavách jsem byla zvědavá.

„Říkalas mi, že budu už pátá, kdo ho má, proč?“

„No kvůli jeho povaze, je zlej a chce se s každým prát a dělá si, co chce, je hyperaktivní, tak je k nezastavení, utíká a na všechno útočí, pere se a absolutně neposlouchá, musíš ho dát hned vykastrovat.“

„No, a proč sis ho brala ty a proč ho zase dáváš pryč?“

„Vzala jsem si ho před dvěma měsíci od ženský, která ho měla předtím a chtěla se ho zbavit. Ale u nás doma se ho všichni bojí. Já jako chovatelka psů (sebevědomí nezkušených – měla doma ještě jednoho psa), věřím, že není tak agresivní, musíš ho nechat hned vykastrovat, to mu pomůže, a když budeš chtít, tak se domluvíme, já mám známou, ta má taky takovýho nezvladatelnýho, velkýho psa a ona říkala, že by jí bylo jedno, kdyby se tomu jejímu něco stalo, a tak jsme spolu vymyslely, že je dáme s Dieselem dohromady, jestli se poperou a jak by to dopadlo, jestli by šli až na krev, jsem s ní už domluvená a u tebe na zahrádce by to šlo, že jo?“

…???!!!…

Já jsem nedovedla vůbec ta slova rozklíčovat, co mi to tady říká, opravdu, až tak zoufalý to je? Kam jsem se to dostala a kde ten Diesel byl a co mu asi všechno provedli, když tohle považuje za normální?

Pak už jsem jen chtěla vědět, jak u ní Diesel žil, jestli byl agresivní na toho jejího druhýho psa, a dozvěděla jsem se, že to nezkoušela, že právě proto, že je takovej blázen, tak ho měla přes den zavřenýho ve sklepě a v noci ho někdy pustila na zahradu, ale na tý zahradě on neměl žádnej pelech ani kout, kam by si mohl zalézt, a asi mu tam prý byla i zima a bál se tam a byl tam nerad a utíkal, tak ho vlastně radši měla ty dva měsíce zavřenýho v tom sklepě, i když tam pořád štěkal a vyl.

Najednou jsem byla tomu Dieselovi hodně blízko. Cítila jsem, jak snadno a rychle se začne v krvi rozlívat ten neodbytnej a akcechtivej pocit agrese, z emocí, který mnou cloumaly, se rodila touha ublížit, trhat, drápat. Radši jsem ten hovor ukončila, to, co mi řekne ona, vědět nemusím, je to na mně, prostě to musím zvládnout.

Petynka byla vlastně milá slečna a asi měla Diesela i ráda, ale evidentně z něj byla nešťastná a třeba hledala nestandardní řešení pro nestandardního psa, protože to třeba bylo nutný, ale prostě se jí to nepovedlo. V tuhle chvíli jsem tomu prostě nerozuměla, ale souhlasila jsem s jejím návrhem, že Diesela budu muset nechat co nejdřív vykastrovat. Je to děsný, udělat takovýmu krásnýmu samci takovej zákrok, je mi líto, ale jeho síla v kombinaci s hormonama a jeho agresí, to je moc nebezpečnej koktejl. Jediná cesta, jak ubrat páru, je kastrace, můžu si o tom myslet, co chci, ale udělat to musím, i já po týhle krátký zkušenosti s Dieselem vím, že to bude z jedný strany i k jeho dobru. Měl by se alespoň trochu zklidnit a uleví se mu, ale připadám si brutální a bezohledná, když první, co rozhoduju, je ufiknutí jeho kuliček.

Samozřejmě, že fyzicky na to odvézt Diesela k doktorovi a tenhle zákrok s ním absolvovat nemám, a tak jsem ještě před odchodem požádala Petynku, jestli na ní můžu chtít pomoct při týhle akci. Slíbila, že určitě ano, jen jí dám přesnej termín, až Diesela objednám, a ona určitě přijede sem ke mně domů a pak pojede s náma a pomůže mi. Byla jsem za to moc ráda, protože sama bych to určitě nedokázala a určitě fyzicky nezvládla.

Povídat už jsem si ale nechtěla, tak jsem se rozloučila, Petynka se ještě podívala na zahrádku na Diesela a řekla:

„Jé, on ti ještě neutekl?“

Nechala mi tu nějaký žrádlo a vodítko a náhubek, dokonce i očkovací průkaz s datem narození, Dieselovi na krku stahovací obojek. Poděkovala jsem, zaplatila jsem jí a pro dnešek jsme se rozloučily. Prožívala to po svým, nevím, jestli byla smutná, nebo měla radost, nechci se nad tím už zamýšlet, ani nemůžu, mám tu Diesela.

Zavřela jsem za ní dveře, v tu chvíli přiběhl Diesel ze zahrádky a zjistil, že ta, která ho přivedla, je pryč. Honem jsem využila situace, kdy byl v rohu předsíně, a připnula mu vodítko, protože jsem čekala akci. Je úplně jedno, jestli ji viděl odcházet, mohl se s ní rozloučit, nebo ne, nebo to prostě zjistil takhle, teď jsem očekávala drama a bylo. První vyběhl na zahrádku Diesel, já v těsným závěsu na vodítku za ním. Ten nízkej plot… pro takovýho psa i tři metry vysokej je málo, tak jsem se mu snažila zabránit ho přeskočit a dostat ho nějakým způsobem zpět do bytu, aby mi prostě jen neutekl. To bylo to jediný, co jsem řešila.

I když mnohem víc řešil Diesel a já mu jen sekundovala, brázdil se mnou, já na kolenou, mými záhonky, snažil se dostat přes plot, když jsem ho strhla zpět, ohnal se po mně, snažil se mě kousnout, nicméně k mýmu štěstí, větší priorita pro něj byl útěk. Od Petynky měl na krku stahovací kovovej obojek, přetahovali jsme se, evidentně jsem ho jím škrtila tak, že ztrácel vědomí, to pak trochu polevil, ale jen proto, aby si uvolnil obojek, mohl se nadechnout a znovu zabrat s novou silou svůj boj o svobodu. Chtěl prostě ode mě pryč, třeba ani ne za tou, co odešla, z toho sklepa ji stejně nemohl moc znát, ale chtěl pryč! Tohle omezování on už určitě moc dobře zná, pořád mu to někdo dělá, pořád musí bejt tam, kde to nezná, kde ho chce někdo ovládat, pro něj je to jen další, v jeho životě už pátý, místo útlaku!

Je mu rok a dva měsíce, to je zhruba na každý tři měsíce nový místo, nový lidi, nový pravidla. Z toho by jeblo i silnýmu chlapovi, co si s tím má počít malý štěně? Jediný, co má, je jeho síla a agresivita, už určitě mockrát zjistil, že je to jeho dominance, který se ti okolo bojí a díky níž si dokáže prosadit svou, i když za to bude bitej. Jeho jizvy na těle prozrazujou tvrdý zacházení od jeho páníčků, asi zná jen rvačky a tvrdý tresty od těch, který ho špatným zacházením dovedli k takový agresivitě. Jeho zkušenosti ho naučily ji používat a určitě má pro mě ještě i další překvapení a finty. V tu chvíli se v něm odehrávalo drama a já mu to vynucováním svých přání ještě ztěžovala. Ale já prostě potřebovala, aby byl se mnou doma, aby se uklidnil, aspoň trochu, a zůstal: do večera, do rána…

Potažmo mi v tuhle chvíli došlo, že takhle budou teď vypadat moje dny. Budu jen řešit jednotlivý situace, bez návaznosti a předvídatelnosti a nějakýho plánu. Mám u sebe šelmu, o kterým v podstatě nic nevím, neznám jeho návyky, vlastnosti a reakce, musím se naučit mu rozumět, vnímat ho a chápat, prostě se ho naučit a seznámit ho, když bude chtít, taky se mnou a já moc doufala, že chtít bude.

Dva rozdílný živočichové, rozhodnutím jednoho vhozený do společnýho žití bez návodu, s obavama a mnohem víc připomínající boj než chtění, bez možnosti úniku nebo time out.

Jak blboučký se teď jeví moje myšlenky o tom milovat nebo mít ráda, teď a tady: přežít a nesklouznout k nelibosti a odmítání. Jako facka se mi vrátila vzpomínka z kanceláře na okamžik všeobjímající změny, euforie toho okamžiku mě sekla přes tvář drápem zoufalství.

S vypětím všech sil se mi podařilo dostat Diesela domů, zavřela jsem dveře na zahrádku, odepnula mu vodítko, nechala ho bez dozoru a na chvilku jsem odběhla do koupelny. Nechtělo se mi čurat, všechny tekutiny se ze mě vypařily v boji, ale potřebovala jsem se uklidnit, zastavit třesoucí se ruce a hysterii celýho člověka. Bylo to jako uniknout přepadení, jako zdolat rozbouřený peřeje po prdeli, na tohle jsem nebyla připravená, a hlavně jsem věděla, že jestli si snad někdy do budoucna chci dělat nároky na alespoň malou poslušnost toho psa, nesmí mě vidět, lépe řečeno cítit v tomhle strachu a zoufalství, nesmí ze mě cítit tu mou slabost, to by mě už zejtra sežral. Tak jsem se uklidnila, nakonec jsem se i vyčurala, jupí: realita, a vrátila se jako dospělá k svýmu psovi.

Ležel u vchodových dveří v předsíni, temně vrčel a nedovolil mi, abych se k němu přiblížila. Nechala jsem ho tam, už jsem nic neřešila, dávat mu jídlo nemělo smysl, když jsem se k němu přiblížila, hned startoval, oba jsme teď potřebovali nebejt spolu.

Byla před námi celá dlouhá noc, nevím jak Diesel, ale já určitě spát nebudu. Nevím, co mám od Diesela čekat, hádám, že on taky spát nebude. Mám před sebou celou noc, dostatek času, abych si všechno znova probrala, urovnala a stanovila strategii, ocitla jsem se v bojový zóně, obratem okamžiku platí jiný hodnoty, jiný pravidla, jiný priority a velkej strach.

Přestala jsem si Diesela všímat, z bytu mi neuteče a on sám je asi taky rád, že má klid, nechám mu předsíň jako jeho útočiště. Nenapadalo mě nic, co bych mohla teď udělat, nechám ho, nebudu se na něj ani dívat, snad zůstane v předsíni a v klidu.

Uvařím si večerní kávu a zachumlám se do deky na gauči v obýváku. Při každým mým pohybu Diesel vyskočil na nohy, postavil se mezi dveře do obýváku, sledoval mě a temně vrčel, připravenej ke skoku, velká výstraha a velký obavy ve mně. Zůstal ale mezi dveřma, nešel dál, cítila jsem, jak se klepu strachy, pomalu se s hrnkem kafe přesunu na druhou, vzdálenou stranu gauče, pak se radši už vůbec nehnu.

Kafe mi nechutnalo a deka byla studená… jsem ve svým bytě zavřená s agresivním psem, snažím se tu situaci pochopit a vžít se do ní. Fyzicky jsem přítomná něčemu, co hlava ještě nepobrala, jak se mi to stalo? A dnešek je jen začátek! Jak budou vypadat naše další dny? Já vůbec nemám ponětí, co mám dělat! Směju se svým představám, takhle to nemá vypadat, to jsem si nevysnila, to jsem si způsobila svou hloupostí! Nevím, jak dál ani jak začít, vlastně ani nevím, jak jsem se do tý situace dostala! Já chtěla, aby tu byl se mnou pes, kterej mě bude potřebovat, kterýmu budu umět dát něco ze sebe, obávám se, že Diesel nemá o nic z toho zájem, potřebuje se jen prát a řádit a dát průchod svýmu běsnění. Pořád znova a znova se snažím pochopit, co se stalo.

Cítím, jak celou svou bytostí odmítám tuhle situaci, nechci v ní bejt a nechci žít to, co mě v ní čeká, všechno ve mně křičí: „NE!“ S nechutí otočím hlavu, podívám se na chodbu a tam na dlažbě, pár metrů ode mě, leží zvíře v nesnázích, který potřebuje mou pomoc! Jeho potřebování je silnější než moje odmítání, udělám to, co nechci, postarám se o něj.

Dnešní ráno jsem se nemohla dočkat, až bude odpoledne, měla jsem svý představy, jak měl vypadat tenhle den, tenhle večer a životní realita mě zase dostala. Nemá smysl si nalhávat a sama sobě okecávat, že to je jen dneska. Musela jsem se smát svý hlouposti a naivitě, můj přihlouplej názor: chudák nechtěnej pejsek, bude celej šťastnej, že si ho blbka vzala k sobě, a zahrne ji nekonečnou láskou a vděkem a budeme si užívat každej den radost ze soužití…

Jsem opravdu hloupá, úplně jsem celou tuhle situaci podcenila, vůbec jsem nebyla zodpovědná při tak důležitým rozhodnutí, nevyptala jsem se dostatečně na zvíře ani na podmínky, z kterých přišel, neznám jeho minulost a jeho povahu, jeho zdraví, jediný, co teď už vím, je, že mám tady vedle sebe agresivního nezvladatelnýho, hyperaktivního psa, s pochybnou minulostí a určitě všema špatnýma návykama a nevyzpytatelným chováním.

Tolik jsem to všechno podcenila, nevím, jestli tohle dokážu, cítila jsem se ošizená a podvedená, ale vím, že tohle všechno je moje vina a moje blbost, nikdo mě do týhle rulety nenutil, já chtěla jen zachraňovat, jak ta nejhloupější naivka. Nikdo o žádnou záchranu nestojí, Diesel zcela jistě ne, možná slečna Petynka, tu jsem asi zachránila před sežráním, vlastně jsem se jí ptala, jestli Diesel vydrží doma třeba půl dne sám, protože musím dojíždět za klienty, a někdy ho budu nechávat doma, říkala, že ano, jen třeba trochu vyje… už neřekla, že ano, vydrží, ve sklepě, protože je tam pořád a vyje, protože je nešťastnej a volá o pomoc. Moje chyba, já jsem se dostatečně nevyptala a nemá smysl promejšlet, co by bylo kdyby. Jsem velká holka, tak musím věřit, že se z toho nepodělám, budu to muset nějak pochopit a řešit.

Stydím se, když si uvědomím tu konfrontaci, do který mě život postavil, stydím se, když málem selhávám, to já hlásala, jak moc chci pomáhat, a když přijde pes, kterej neodpovídá mojí představě pomáhání, musím se prát s vlastním odmítáním, hrála jsem si na hrdinu, a když opravdu přijde chvíle bejt statečná, tak nejsem! Už nebudu o ničem uvažovat, ale řešit, jak opravdu pomoct, tenhle pes mě potřebuje.

A to budu muset tohle všechno přiznat taky Álovi! Teď všechno, co mi řekl na parkovišti, dostává ve vztahu k Dieselovi ten správnej smysl, ve všem měl pravdu a já si hrála…, nevím na co. Teď si to musím všechno vyžrat! Moje blbost, moje odpovědnost.

A Barborka, ta bude taky překvapená, kam se ta její máma dostala.

Shrnu si fakta: Nejsem už žádnej sportovec, to bylo před pár lety, teď je moje fyzička minusová, mám poškozený záda, to mi dělá starost, protože potřebuju na Diesela sílu a s bolavýma zádama to bude problém, s tím musím něco udělat. Pak je tu moje práce, nepřichází v úvahu nechat Diesela doma samotnýho, musím požádat klienty, jestli alespoň nějaký čas budou jezdit oni za mnou domů. No, ale bude tady Diesel, tak musím pořídit kotec, kam ho budu při návštěvě zavírat.

Moje dcera je celá natěšená přijet se podívat na pejska, musím jí zavolat a návštěvu odložit.

Žrádlo pro psa mám cca na tři týdny, něco od Petynky, něco ještě tady zůstalo po mým pejskovi. Tak na tři týdny odvolám všechny svoje schůzky, zavřu se s Dieselem doma, tedy spíše na zahrádce, a budeme cvičit a pracovat na sobě, poznáme se a budu se moc snažit najít si k němu cestu a pochopit toho velkýho, krásnýho a nebezpečnýho psa.

Najednou se mi to nezdálo tak dramatický a zase se mi trochu vrátila víra, že to půjde.

Můj Pan pes Bedřich, labrador, byl zhmotněný štěstí, srdce plný lásky a jen samá radost. Byl to moc chytrej a hodnej pes, na našich procházkách to byl on, kdo uklidňoval cizí zlý psy, měl ohromný vnímání pro pomoc druhým, všichni ho tady znali jako toho hodnýho psa. Chodili jsme bez vodítka, nikdy mě ani nenapadlo, že bych ho uvázala, vždycky na něj byl spoleh a on byl ten klidnej vůdce a ten moudrej, najednou jsem na opačný straně, budu si přát, abychom potkávali tak hodný pejsky, jako byl můj Bedřich.

Diesel mě okouzlil, protože jsem viděla to cituplný moudro v jeho výrazu, ale už jsem tolik nevnímala jeho atletickou postavu, bojovou rasu a zabijáckej pohled fily. Můj Bedřich mě naučil dívat se zvířeti do duše a já tu Dieselovu viděla a moc jsem ji chtěla mít u sebe, ale musím se naučit zvládnout především jeho tělo a emoce. Je evidentně psychouš, asi zažil těžký věci, do takový bezdůvodný a permanentní agrese se nedostane pes sám od sebe, to mu někdo udělal, něco to způsobilo, musím se snažit tohle jeho temno rozkrýt a naučit se v něm číst. Jen jestli mi to dovolí a jestli to dokážu, pochopím, zvládnu??? Znova se vrátil ten pocit beznaděje, tohle jsem přehnala, znova přiznávám, že kdybych alespoň část toho znala, nikdy bych do takovýho rozhodnutí nešla, asi jsem udělala velkou chybu, která mě může moc mrzet. Kvůli mně, kvůli Bedřichovi, kvůli Barunce, kvůli Dieselovi.

Jsem máma a jsem hrdá máma a svojí Barborce vždycky říkám, že celej svět je tu pro ni, na ní je jen, aby si uměla správně vybrat to, co opravdu chce, a když už se rozhodne, tak musí udělat všechno, co je v jejích silách, pro to, aby dosáhla na to, co chce, a když udělá všechno, pak má velkou naději, že tím přiklonila štěstí na svou stranu a všechno se povede podle jejího přání. Protože i když člověk udělá všechno, ještě to neznamená, že vyhrál, vždycky je třeba ten kousek štěstí, na který nikdo nemá nárok automaticky, ale ono někdy přijde, skrze tu snahu a pak se zadaří.

Teď jsem na startu já a teď já musím udělat všechno, co můžu, a doufat ve štěstí. Taky ale musím pořád dávat pozor a hlídat, jestli to zvládám, tohle není hra, není prostor na chyby. Mám tu nebezpečnýho psa, jestli budu cítit, že se mi to nedaří, musím mít dost pokory a odvahy zklamat Diesela i sebe a skončit s tím dobrodružstvím dřív, než by se stal nějakej malér. Mám zodpovědnost ke svým blízkým, k sousedům v baráku ve vesnici, ke všem.

Jdu si udělat druhý kafe, vezmu blok, tužku a napíšu si: „Problemplán.“

Když jsem si nesla kafe ke stolku, nahlídla jsem malinko do předsíně. Diesel ležel, oddychoval a opravdu spal. Žádný běsnění, spinkal a byl tak krásnej. Uklidnilo mě to, a tak mám dostatek odvahy začít plánovat.

Tak tedy: můžu si dovolit zůstat tři týdny doma jen s tím psem. To by mohlo stačit na to, abych si našla k němu cestu, abych zjistila, jestli to zvládnu a jak by to všechno mohlo fungovat. Přistoupím k tomu tak, že ho mám na ty tři týdny jen na výcvik a po něm se rozhodnu, jak dál.

Opatření, co se týká práce, to jsem měla celkem jasno, vyřeším vše po telefonu a e-mailem, s klientama se dohodnu, nákup nepotřebuju, žrádlo pro něj mám a předpokládám, že cestu do místní prodejny na návsi snad zvládneme, tak technicky se to jeví v pohodě. Určitě je jasná věc, že takovej pes mi tady v bytě něco zničí, zahrádku mu nechám k dispozici, ale i v bytě se musím smířit se ztrátama. V podstatě je mi to jedno, věci, na kterých mi opravdu záleží, ke kterým mám vztah, jsou maličkosti, schovaný a snad nedostupný, ostatní jako podlaha, nábytek, sedačka a prostě vybavení, no, očekávám ztráty a nehroutím se z toho, jsou to jen věci.

Další, co musím pořešit, je Barborka. Myslím, že tak za týden, až budu vědět, jak Diesel reaguje na cizí lidi, který sem vstoupí, tak může přijet. To, co je důležitý a čím u Diesela začneme, je ta kastrace. Musím ho nechat vykastrovat, protože s ním jeho pudy tak mohutně cloumaj, že bez kastrace bych neměla šanci. Zítra ho objednám a zavolám i Petynce, přece jen, přijela s ním metrem až k nám, tak snad ho alespoň trochu ovládá, tím svým potrhlým způsobem. Já bych ho sama rozhodně nezvládla, za to jsem moc ráda, že je ochotná mi pomoct.

A co Diesel potřebuje a očekává… vůbec nevím, musím ho poznat, a to můžu jen při tréninku. Je mi jasný, že Diesel je pes, kterej se nesmí nudit, musí mít pořád program, musím nám nastavit režim, kdy nebude ani minutka volná. Prostě úplně normální vojna, a to hlavně pro mě a já se těšila na mazlení s pejskem a něhu.

Už jsem vychovávala psy, většinou velký plemena, a troufám si na běžnej výcvik psa, to už jsem dělala mockrát a šlo mi to vždycky dobře i u pejsků, který taky měli nějakej problém, i když takovej jako Diesel, to ne. Ale největší můj poklad, pro který si věřím, jsou léta prožitá s mým úžasným Bedřichem. On mě moc naučil a ukázal mi utajený poklady psího prožívání, naučil mě komunikovat beze slov, naučil mě, jak se starat o nemocnýho pejska, a Diesel je taky svým způsobem nemocnej a já bych mu moc chtěla ukázat cestu, jak z toho ven. Tedy nejdřív ji musím najít. Vím, co mu musím dát: důvěru. To je to nejpodstatnější, to je ten základ, kterej dělá zdravýho psa. Ale v jeho případě opravdu nevím, jak to udělat. Vím, že mu nedůvěřuju!

Pro dnešek si myslím, že je to dost. Tenhle den měl úžasnou polaritu, od absolutního plusu k absolutnímu minusu, tak uvidíme, co přinesou ty další. Bolí mě celej člověk, jsem samá modřina, jak mě vláčel po zahrádce a trochu mě pokousal, ale to beru jako seznámení, byl to bohatej den, jsem zvědavá na zítra. Co se dozvím o Dieselovi a co se dozvím o sobě.

Pomalu začíná svítat a šelma se probouzí, asi byl hodně unavenej, spal pět hodin v kuse, to je dobrý, záleží na tom, s jakou se probudí. Počkám, už mám plán, zkusíme jít na procházku, musím přijít na to, jak s ním zacházet. Nebudu otálet a vymýšlet zbytečný ohledy, musí si zvyknout, pokolikáté už v jeho životě, ale naposled a napořád, že teď je pro něj zase všechno jinak. To zvládneme a ono se to poddá.

6. 12. 2015

Vypisuju si body tréninku do deníku, ani jsem si nevšimla, Diesel najednou stojí proti mně, hlavu staženou mezi rameny, stažený uši dozadu, přímý pohled zespoda, nakrčenej čumák, klasická pozice pro útok. Postavila jsem se, ne moc rychle – začal vrčet, ustoupím krok dozadu, tím vystoupím na sedačku, dívám se do neurčita za něj a říkám mu rozhodným a tvrdým hlasem:

„Podívej, jak jsem veliká, na mě nemáš.“

Podíval se mi přímo do očí s výrazem: takových už sem viděl… otočil hlavu a šel ke dveřím na zahrádku.

Pro začátek dobrý, ale pomalu se mě začínal zmocňovat znovu ten strach. Musím mu připnout vodítko a vyjít s ním na zahrádku a začít komunikovat a ujasňovat si pozice. Vodítko leželo na malým gauči u dveří do zahrádky, tak jsem ho vzala a přitáhla si psa k sobě, aby věděl, že já ho manipuluju a já ho pouštím ven… Kupodivu si to všechno nechal, držela jsem ho, ještě jsem na sebe rychle hodila bundu, kterou jsem včera na gauč odhodila, venkovní boty a jdeme.

Otevřela jsem dveře na zahrádku, Diesel vyrazil jak střela, jasně, zase chce ode mě utéct! Byl hodnej při oblíkání, protože věděl, že to všechno vede k tomu, že půjdeme ven, tak mě nechal, ať to všechno udělám, hlavně ať už otevřu ty dveře… Jenže já byla připravená, zabrala jsem za vodítko, držela vší silou a strhávám ho zpět. Asi ho to překvapilo, tak se trochu pozastavil, pak ale se mnou začal zase zápasit, a protože v noci napadl sníh a na terase to klouzalo, vyhrával. Moje spása byla, když mě dotáhl na trávu, tam jsem se mohla nohama pořádně zapřít do měkký země, už jsem ho skoro udržela, oba jsme se na chvilku zastavili a navzájem sledovali, co ten druhej udělá. Já moc přemýšlet nemusela, bylo jasný, že chce skočit přes plot a já mu v tom musím zabránit, ale taky by se měl vyčurat, a to by měl tady na zahrádce, povolím mu a snad si jen popoběhne k čurání. A jo, pár kroků a loužička do sněhu, povolila jsem mu, aby se mohl uvolnit, znovu zvedl nohu a čural, nechala jsem ho, ale jak vracel zvednutou nohu k zemi, zatáhla jsem za vodítko, měl špatnou stabilitu, tím pádem jsem já měla šanci, přitáhla jsem ho směrem do rohu zahrádky, nepolevila a vedla ho tak, abychom spolu začali s obcházením zahrádky. Vodítko jsem utáhla úplně nakrátko a spíš jsem ho táhla, než že bychom šli, ale udělali jsme kolečko, při druhým kolečku jsem mu trochu povolila, jasně, že začal zase hned táhnout, všude za plotem tu byly pachy, který nezná, lidi, psi, protože naše sousedka na zadní straně zahrádky má dva uštěkaný bišonky, fenky, hrozila jsem se toho, až to Diesel zjistí, ale zatím byly naštěstí zalezlý doma, a tak jsme zůstali ve stavu obcházení a očuchávání zahrádky, seznamování se s prostorem.

Já jsem na Diesela pořád mluvila, pomalu a potichu, aby si zvykl na můj hlas a aby cítil ode mě trochu klid, pořád jsem mu opakovala, že je všechno v pořádku a že tohle je jeho zahrádka, bude se mu tu líbit a takový ty řeči, kterýma se chlácholí zlobivý děti. Naštěstí ho to zajímalo, a tak potom už beze slova, pomalu jsem s ním začala nekonečně kroužit zahrádkou. Nejdřív jsem ho chvíli táhla já, pak zase on mě, ale nemluvila jsem na něj, nereagovala, jen jsem se mu nekompromisně bez debat snažila vnutit svoji vůli, svou přítomnost, manipulovala ho vodítkem, budeme chodit, dokud se nepoddá, a ono to pomalu začalo být znát, už věděl, že prostě má chodit dokolečka a nic jinýho po něm nechci a taky, že mu tady teď nic nehrozí, nemusí se bát. A tím zapomněl na útěk.

Zahrádku si už očuchal, jdeme pořád stejný kolečka, po vlastní stopě, kterou zná, pachy se opakujou, to je pro něj uklidňující, pozvolna se podrobuje drilu a při desátým kolečku už šel sice stále přede mnou, ale už v podstatě rovnoměrným tempem a byl celkem uklidněnej.

Uvědomila jsem si, že jsem měla teď mít u sebe pamlsek, za odměnu, protože, ač to tak moc nevypadalo, byl hodnej, ale já nebyla připravená, nic jsem u sebe neměla, musela jsem ho odměnit, a tak jsem ho pomalu vedla domů, že si pro dobrůtky a žrádýlko dojdeme.

Zatáhla jsem za vodítko směrem domů, ale to se mu samozřejmě nelíbilo, chtěl zůstat venku, tak jsem zkusila kouzelný slovíčko „piškotek“, to ho začalo zajímat, protože tohle slovíčko zná asi každej pejsek, já mám štěstí, že i Diesel ho zná a začíná se domáhat, kde že je ten piškotek k sehnání. Začala jsem mu to vysvětlovat, tichým hlasem – že jsem blbka a nevzala jsem si nic pro něj, žádnou dobrůtku, ani piškotek, a tak musíme pro ten piškotek domů, a pořád jsem mluvila, došli jsme do kuchyně, nabrala jsem si plný kapsy piškotků, ještě před tím, než piškotek dostal, jsem potichu zatleskala, to je trik, který znám z výchovy svých bývalých pejsků, ale moc důležitej trik, protože pejsek po tlesknutí dostane piškotek a už navždycky ví, co tlesknutí znamená, a to je pro výcvik moc potřebný a důležitý.

Najednou jsme byli oba veselí, těšili jsme se na ty piškotky. Vrátili jsme se na zahrádku, Diesel věděl, že mám v kapsách piškotky, a tak jsem pro něj byla zajímavá. Jeho chtíč mu velel mě zastavit a dostat piškotek, toho já využila a ve chvíli, kdy mě chtěl zastavit, a to dělal tak, že se postavil přede mě, já jsem mu ukázala piškotek schovanej v hrsti, tu jsem natáhla mírně před sebe, ve výši svých kolen, Diesel tak, aby byl piškotku co nejblíž, se posadil, ve chvíli, kdy dosedal, jsem řekla „Sedni!“ a dala mu piškotek. Po pár opakováních jsme chodili po celý zahrádce, já už jen dávala povel sedni, on určitě ten povel neslyšel poprvé, určitě už se někdo snažil a Diesel to slovo zná, jen jsem mu ho chtěla zafixovat v našem prostředí, se mnou, ode mě, v našem provedení. Dostával piškotky, já tleskala, máme svoje první pravidlo.

Zjistila jsem, jak moc je učenlivej a šikovnej, když chce. Měla jsem z něj moc radost a bylo vidět i na něm, že má taky radost! Najednou, jako by tu byl jinej pejsek než ten včera večer, tenhle byl mnohem blíž tomu Dieselovi, kterýho jsem poznala tenkrát dávno v kanceláři.

Při cvičení se pejsek nesmí unavit, musejí se střídat povely a hra, tak jsem si to troufla a pustila Diesela z vodítka, vzala míček a začala mu házet, aby se vyběhal a uvolnil, zase byl ohromně komunikativní a líbilo se mu běhat a skákat a nosit míček, i když jsem to po něm nechtěla. Pak jsem hru zase vystřídala cvičením, tentokrát jsem chtěla, aby se mnou šel, bez přerušování, prostě vedle mě v chůzi okolo zahrádky, stále dokola, tak aby se unavil a rezignoval a opravdu jen tupě kráčel vedle mně. Po půl hodině už to byla docela pěkná procházka, pak zase chvilka hraní si s míčkem a pak už jsme byli oba unavení, tak jsem chtěla Diesela nakrmit a nechat odpočinout. Ještě musím zjistit, jak je na tom s povelama, jestli zná i nějaký jiný a umí na ně reagovat, protože naše „sedni“ byla hra, kterou se snažím získat jeho pozornost. Tu už trochu mám, teď musím zjistit, jak vnímá a umí poslouchat opravdový povely. Měl dobrou náladu, myslím, že v jeho chápání tohle naše cvičení znamenalo, že se mu podařilo něco získat a jen málo pro to musel udělat, a pro něj to vypadá, že tady by toho mohlo bejt víc na mlsání, tak je ochotnej spolupracovat, když z toho může ještě něco získat.

Jo, já mu přesně teď chtěla ukázat, že když mi vyhoví svým chováním, tak ano, tady vždycky něco dostane. Tak jsem ho vedla do komory, tam mám jeho žrádlo, stále jsem ho držela, nabrala do misky granule a ukázala mu ji, ale nechala ji na zemi v předsíni. Měl hlad, a tak začal slintat a chtěl ji hned, ale já vím o základním, moc důležitým pravidlu, že pes žere až druhej! Odvedla jsem si ho do kuchyně, já si vzala rohlík, posadila se na pohovku, Diesel proti mně a já musela za bedlivýho dozoru Diesela sníst před ním ten rohlík, protože vůdce smečky jí první, podřízený musí počkat, tak jsem si hrála na vůdce a Diesel kupodivu fakt čekal, věděl, že tam má připravenou tu svoji misku, a respektoval, že je druhej. Já dojedla, odvedla jsem Diesela k jeho misce, pustila ho z vodítka a odešla do obýváku. Počkám, až se nažere, vzala jsem si hrst granulí do kapsy, a až se nažere, půjdeme zase na zahrádku a podíváme se na ty povely. Ani jsem se nestačila otočit a byl už u mě, napapanej, misku s granulema doslova vdechnul, tak jsem si ho honem zase připnula na vodítko a šli jsme na zahrádku. Tentokrát už šel o poznání klidněji a ochotněji, já byla nadšená, že máme docela dobrou komunikaci, a trošinku, malinko jsem se přestala bát. Tak „na značky“ a jdeme okolo zahrádky. Jde dobře, skoro vedle mě, moc netahá, a tak zkusíme povely. Zastavila jsem se, zároveň škubla vodítkem a povel „Stůj“, nereagoval, evidentně není na povely zvyklej, teda asi spíš to bude tak, že povelů určitě už slyšel hodně, ale zjistil, že to je jen šum, na který nemusí reagovat, o nic nejde, to přestane… Tak aby věděl, že teď bude třeba na ten povel reagovat, nemohla jsem ho nechat bejt, když se rozhodnu, že chci psa něco učit, musím bejt v první řadě důsledná, každý uvolnění se vymstí, musí vědět, že já to myslím vážně. Nechci na něm toho moc, ale to, co chci, mi musí dát a bude mít klid. I v tuhle chvíli prvního povelu jsem se nedala a důrazně jsem ho strhla nazpět, ještě škubla obojkem a znovu opakuji „Stůj“. Prostě se musel zastavit, koukal na mě s výrazem: „Ale ty tady celou dobu chceš chodit dokolečka, tak proč najednou stůj, já jsem hodnej a chodím, tak co chceš?“

Ještě jednou jsem mu zopakovala stůj, a protože opravdu stál na místě a z jeho reakce vidím, že si uvědomuje, že stojí, dostal piškotek a troufla jsem si ho dokonce i pohladit. Uvědomila jsem si, že jsem to do týhle doby vůbec neudělala, a bylo slastný, jak naklonil hlavu a nechal se pohladit ještě jednou. Dostal odměnu, brzy pochopil celej systém a bylo vidět, že ho to baví, chce se hýbat a komunikovat, dostávat odměny a dělat mi radost. To je výborný, protože to taky mohl mít úplně na háku, včera vypadal, že je mu úplně ukradený, co po něm kdo chce anebo co si kdo myslí.

Diesel je určitě svéhlavý a naprosto nezávislý zvíře, ale není úplně uzavřenej do sebe, zdá se, že bude chtít se mnou komunikovat a dělat se mnou blbosti…, je krásný ho takhle poznávat.

Jsem s ním druhej den, ještě jsem si to nestačila ani plně uvědomit, ale tohle zvíře mi určitě hodně změní život, nevěděla jsem, koho si beru domů, a nebudu to vědět ještě dlouho. Je to úžasnej proces, jediný, co vím, je, že tu mám sakra problémovýho psa, ale je krásný, jak každou společně strávenou minutou poznáváme jeden druhýho, protože i pro něj to musí bejt strašně náročný. Jsem pro něj další novej člověk, nový místo, vlastně si moc cením toho, že i když jen omezeně, chce se mnou komunikovat. Jasně, že on to vidí jen jako nutnost pro získání žrádla nebo odměny, ale to je dobrý, komunikuje, taky mě mohl sežrat a třeba to ještě udělá, až ho přestane bavit bejt pejsek, ale teď cítím úlevu a mám velkou radost!

Tohle poznávání není, jako když se seznamuju s novým člověkem, a když je sympatickej, třeba spolu trávíme i víc času a tak dál. Tady je to obráceně, my se neznáme a spolu budeme trávit všechen svůj čas, musíme se sobě přizpůsobit, ať se nám to líbí, nebo ne, není tady jiná možnost, anebo já nechci připustit tu možnost, že bychom to vzdali, žádná zkušební doba, prostě z tohohle vlaku nevystoupíme a za jízdy se budeme poznávat, hledat kompromisy a možnosti a snad to bude fungovat a bude to hezký.

Je to jako poznávat nový auto – to proto jeho jméno Diesel – auto, o kterým nic nevím, ale musím ho řídit. Nasednu a zkouším volant, plyn, řazení a hledám brzdy, zjišťuju, jestli je to karavan nebo závoďák, ale tuším, že to bude raketa!

Budu poznávat povahu Diesela pomocí cvičení a hraní si, taky, jak jinak, si zároveň uvědomuju, že hlavně vůbec nesmím dělat chyby. Pes si všechno pamatuje a chyby ve výcviku a při seznamování se hrozně těžko napravujou, tak musím bejt soustředěná a pečlivá, a hlavně opravdu důsledná ve všem, co budu po Dieselovi chtít a co se budu snažit ho naučit. Ale je opravdu těžký bejt důsledná, je to těžký i u malinkýho, něžnýho pejska, nejsem si jistá, jak to dokážu u psa, kterýho se bojím.

Každej milovanej pejsek s člověkem při výcviku smlouvá a chce se vyhnout plnění příkazu a ví, jak bejt roztomilej, aby mu to vyšlo a nemusel poslechnout, ale pán musí zůstat neoblomnej, protože když vydrží, pejsek se na ty roztomilosti za chvilku vykašle a poslechne, protože i pro pejska je uposlechnutí nejjednodušší cesta k odměně. Než to ale pochopí, tak si jen prostě hraje se svým pánem, musí to zkusit. Když ale zjistí slabinu u pána a pozná, že neuposlechnutí se mu odpustí, že pán to vlastně ani tak moc vážně nemyslel, vlastně, že pes tady není ten, kdo má poslouchat, naučí se, že místo uposlechnutí rozkazu má dělat sladký kukuče a bude pochválenej, pak je taková výchova zbytečná.

U zlýho psa nastoupí místo roztomilosti odpor a já se nesmím bát a musím dodržet neústupnost.

Každej pes, aby byl spokojenej, potřebuje mít domov a v něm vytyčený jasný hranice, kam až může zajít, co si může dovolit. Je na každým páníčkovi, jak je vytyčí, ale hranice, který se určí, je třeba vždycky dodržet. Pro psa je hrozně matoucí, když to, co platilo včera, dneska nemusí respektovat, vypadá to, že zlobí, ale on hledá meze, o který se může opřít. Když ho při koupání dáte do vaničky, ví, že tady okolo jsou okraje, voda je jen k okraji vaničky, dál už ne, není jí tak moc, nemusí se jí bát, vidí její limity. Když ale okraje vaničky pominou a on se ocitne v moři, propadne panice, protože nevidí hranice, konec tý velký vody, musí zjistit, jak je velká ta voda, ve který se bez varování ocitnul!? Pro psa volnost bez hranic znamená stres. Potřebuje mít svý teritorium určený rozměrem i hierarchií zákazů a pravidel.

Nezlobí, když zjišťuje, co všechno si smí dovolit, to jen jeho pud sebezáchovy mu velí prozkoumat rozměry jeho prostředí a výchova je o tom, odměřovat svý přání, dávat psovi jasný a splnitelný úkoly, naučit ho, jak je má plnit, ukázat mu vytyčený hranice, limity jeho prostoru a postarat se, aby se v nich cítil dobře.

Tak já se budu snažit najít správnej rozměr vaničky – hranic teritoria – pro toho šelmu, chtěla bych ho naučit v ní plavat a plavat vedle něj nebo s ním, když mi to dovolí.

Bejt důsledná u psa, kterýho neznám a dost se ho bojím, je trošku těžší, já jsem ta, která by nejradši řekla, a tak ne, nemusíš to dělat, radši ti ustoupím, než abys mě sežral. Vím, že to nesmím. Snažím se nepřipustit si, že se ho tolik bojím, to bychom se nikam nedostali, ale je to velký sebezapření, když mu zavelím to svoje stůj a vidím, že by se třeba taky po mně mohl ohnat, když mu škubnu vodítkem, ale musím to dát a trvat si na svým, je to souboj vůle a mám štěstí, že Diesel dneska moji vůli docela respektoval. Ale moc dobře vím, že je to prostě všechno fajn jen proto, že se tak dneska Diesel rozhodl, když bude mít zejtra náladu trhat, nezmůžu se na nic, snad jen moc nekrvácet.

Zůstali jsme ještě na zahrádce, rozšířili jsme naše dílo o všechny základní povely, stůj, sedni, lehni, zůstaň, v rámci cvičení se oťukáváme a poznáváme reakce toho druhýho. Cvičení ho baví, pořád dostává odměny a bude to tak vždycky, to je jeho jediná motivace a naštěstí funguje. Celý dopoledne jsme na zahrádce, vždy 10 minut cvičíme na vodítku, pak ho pustím, ale nesmím ho nechat bez činnosti, házím mu míček, to ho opravdu ohromně baví, skáče a lítá jak blázen a hned mi ho přinese, trochu se o něj popereme a já mu ho zase hodím, a tak pořád dokola, střídáme 10 minut práce, 20 minut relax.

Nedokážu si představit, jak se dá tenhle pes unavit! Budeme muset určitě chodit na cvičák, nemám to ráda, ale u něj to bude třeba. Taky jsem si uvědomila, že když mu beru míček, sahám mu do tlamy, když mi podává míček, a on mě nepokousal, je to všechno v rámci hry, líbí se mu to, je v módu hry a žádná agresivita, to je dobrý. Strávili jsme takhle na zahrádce další dvě hodiny, oba unavený, já podstatně víc, ale o mnoho poučenější. Hráli jsme si, poslouchal, co mu říkám, díval se mi do očí, pohladila jsem si ho, dala mu ruku do tlamy.

Diesel zjistil, že tady dostane odměny, našel si prostor, kde se může pohybovat, měl radost ze hry a může po hře domů do tepla, zapomněl na útěk. Měli jsme spolu maličký pozitivní prožitky, to je moc důležitý.

Hned zúročím to, že jsem z Diesela takhle natěšená, a hned zavolám Álovi. Poznal by, kdybych nebyla v pohodě, tak jsem mu všechno hezky vylíčila, že mám doma Diesela, musí si tady zvyknout, tak se pár týdnů neuvidíme, všechno je v pohodě. A je pravda, že já se moc těším, až Diesela Alešovi ukážu, jen to nebude hned teď.

Pro dnešek potřebuju, abychom dokázali bejt s Dieselem spolu doma, pár hodin, já mám práci na počítači, musím si zorganizovat svoje povinnosti, požádat klienty o shovívavost, určit si, když už teď Diesela trochu znám, jak budeme postupovat dál.

Je zvláštní, jak tyhle první chvíle s novou bytostí jsou výrazný a ovlivňující. Mám pocit, že jako už tak zhruba vím, kdo Diesel je, přitom je to naprostej nesmysl. Byla jsem s ním zatím jen pár hodin, prvně jsme si hráli, ale vlastně jsme taky spolu strávili noc, v klidu, a probuzení bylo taky docela v pohodě a krmení bylo bleskový, ale spokojený, žádná agresivita. Povídali jsme si spolu, vím, že jsem vůbec nic neviděla z jeho šelmovatosti, to mi ještě ukáže, ale rozhodla jsem se, že s ním budu zacházet jako se psem, kterýho jsem teď poznala na tý zahrádce, nebudu se hroutit z jeho temnoty, ale budu s ním jednat jako s hodným, tvrdohlavým, nezávislým psem.

Nejsem hazardér, abych si namlouvala, že je opravdu hodnej, není, strach mi nevymizí z podvědomí, jen ho trochu potlačím ve svým přístupu k Dieselovi. Jsem přesvědčená, že tak jak s ním budu jednat já, tak se bude sám chovat. Základ výchovy psa je zrcadlení. Pes odrazí jak v zrcadle všechno, co do něj jeho pán vloží, proto je strašně důležitý dát mu lásku, domov a hlavně důvěru, ta je podstatná a osvobozující. Dát ale důvěru nezvladatelný šelmě, který nevěřím, je bláznovství! To bude těžká výchova!

Teď si zorganizuju svoje pracovní záležitosti a pak jdeme ven na procházku. Pes musí chodit ven, potřebuje volnej prostor a očichávání a kontakt s jinými psy a lidmi. Procházky vytvářej vztah pán a pes, já ho beru na procházku, já mu ukazuju novej, jinej svět, já řídím průběh procházky a hlavně si během ní s pejskem hraju, komunikuju s ním, on prožívá uvolnění, poznávání a radost, to by měla být procházka. Uvidíme. Nedělám si žádný velký naděje, teorie super, ale praxe ukáže.

Obvolala jsem svoje klienty, vysvětlila jsem všem, co jsem udělala a jakýho mám doma psa, a poprosila o pochopení, že teď pár dnů nebudu schopná jezdit do firem vyřizovat agendu, a jsem strašně vděčná, prostě mám štěstí, všichni pochopili, kde že jsem se ocitla, vlastně většina jich má taky psy, tak jim snad nedělá problém chápat… Zase chci jejich ohledy a od všech jsem je dostala. Děkuju, děkuju, moc se mi ulevilo, všechno vyřídíme elektronicky a za pár dní už určitě zase budu k dispozici naplno.

Jediná kancelář, kde to všem vadí a kde bych to nečekala, je ta poslední. Tam jsem ale potkala Diesela, kvůli svýmu vnitřnímu pocitu nějaký vděčnosti se podřídím já jim, bez ohledu na momentální potřeby Diesela, bez ohledu na naše nesympatie, nějak to zvládnu.

Další věc, kterou jsem potřebovala, bylo poradit se s profesionálním trenérem. Diesel je pes částečně bojovej, to ta fila v jeho krvi, a taky na to vypadá, tak najdu trenéra bojových plemen. Našla jsem ho na netu, zjistila jsem, že trenérů je poměrně dost, vybrala jsem toho, kterej prezentuje, že se zabývá problematickým chováním psů, zavolala mu a domluvila si návštěvu hned na zítra. Přijede k nám domů ve 4 hodiny odpoledne a podívá se na Diesela. Potřebuju slyšet názor člověka, kterej se pohybuje stále mezi takovými psy a pozná hned nedostatky a přednosti. Já mám moc zkreslenej pohled emocema a nemám takový zkušenosti. Od toho jsem si hodně slibovala, to mě posune, budu vědět, jak dál s Dieselem pracovat, jaká metoda by byla nejvhodnější, na co dát pozor, čeho se vyvarovat.

No, a pak taky musím upozornit sousedy. Náš barák má tři patra a sdílíme společný prostory, chodby, garáž a podobně, prostory, kde se dřív nebo později všichni setkají s Dieselem. Postupně je všechny obvolám.

Moje zahrádka má za plotem další sousedy, všech se týká moje rozhodnutí, přivedla jsem sem velkýho psa a očekávám, že to všichni přijmou a budou s ním tady žít, ale moc dobře si uvědomuju, že v tomhle případě mají do toho taky co mluvit. Hlavně teď, když nemám psa pod kontrolou, tak se musím s nimi se všemi nějak domluvit. Musím rychle zajistit zvednutí plotu, budu potřebovat nechávat psa na zahrádce tak, aby to bylo bezpečný, to je třeba zařídit co nejdřív.

Diesel je kříženej německej ovčák a brazilská fila, tak musím najít chovatele fil, ovčáka znám, měla jsem ho, ale fila je pro mě naprosto neznámá povaha, potřebuju se poradit, jak se taková rasa vychovává. Ale to nechám až na později, teď už je čas bejt statečná a vzít svýho psa na procházku.

Celou dobu, co jsem si dělala svou práci u počítače, ležel Diesel v pelechu v obýváku, nespal, byl ve střehu, jak jsem se zvedla od stolu, okamžitě vyskočil, připravenej na akci, nervózní, neklidnej a v očekávání.