Tomáš Dušek

ČARODĚJ V.

Brána na Zemi

Copyright © 2016 by Tomáš Dušek

Copyright obálka © 2016 Nikola Dušková

ISBN 978-80-87901-26-7 (EPUB)

Motto:

Válka je soubor chyb.

Vyhraje ta strana, která jich naseká méně.

(Loki: 201110281114)

1.

M

atěj znovu hodil síť do vody a mimoděk se zahleděl na břeh.

Pobřeží bylo plné. Stálo tam několik kočárů, hromada koní, vojsko, stavěly se první stany.

Vytáhl síť a začal veslovat ke břehu.

Zabíral pomalu. Klidně nořil vesla do vody, vychutnával si její šplouchání a jemné vrzání člunu.

Když dorazil, vytáhl člun co nejdál na písek a vydal se na břeh.

Procházel mezi dvorními dámami, jež si zvedaly k obličeji vějíře a jemně vířily vzduch před nosem, aby unikly pachu rybiny kolem Matěje.

Procházel mezi vojáky a důstojníky, kteří se tvářili, že je pro ně vzduch.

Procházel mezi dvořany, aniž si všímal jejich opovržlivých pohledů.

Nikdo mu nezastoupil cestu, nikdo mu nebránil. Nikdo se ani neodvážil postavit se mu do cesty.

Došel ke kočáru zdobenému zlatem a erby.

Král Ahonik už stál před ním. Hermelínový plášť pohozený v písku a zlatem prošívaný kabátec hned vedle.

Oblečený jenom v hedvábné košili a punčochách. Střevíce odkopnuté pod kočárem a připravené vysoké boty.

Stráž Matěje podezřívavě sledovala, ruce na jílcích mečů.

„To je v pořádku,“ uklidnil je Nik. Přešel k Matějovi a pořádně ho objal.

„Páchneš rybami,“ pokrčil nos.

„Páchneš voňavkou,“ kontroval Matěj.

Nik se zasmál a rychle si natáhl krátké kožené kraťasy. Potom boty.

„Můžu si s tebou zarybařit?“ zeptal se Matěje. Ten s úsměvem přikývl.

Procházeli špalírem klanících se postav. Vojáci na pobřeží rychle odsunuli člun do vody a ze svých rukou vytvořili stoličku. Nik je obešel a schválně šel tak, aby se co nejvíc namočil.

„Ten člun je maximálně pro dva,“ oslovil postavy ve člunu.

„Ale, Výsosti, někdo musí veslovat!“ vyhrkla překvapeně jedna z nich.

„To s Matějem zvládneme.“ Nik se zamračil.

Postavy pomalu opouštěly člun, mumlajíce si něco pod vousy. Nik naskočil a uklouzl po nějaké šupině. Rychle si sedl a chytil se vesla.

„Kde jsi vzal tohle veslo?“ zeptal se Matěje, který se zatím usadil před něj.

„Nevím. Myslím, že jsem ho někde našel. Proč?“

„Jen tak.“ Nik sledoval otisky zubů uprostřed vesla. Pak pokrčil rameny, uchopil druhé a zamířil na moře. Spolu s nimi vyrazilo několik dalších lodí, které se držely v uctivé vzdálenosti.

„Hodně ti to leze na nervy?“ ukázal Matěj prstem na jejich doprovod.

„Příšerně. Půl dne strávím tím, že musím odbývat tahle motovidla. Není před nimi úniku,“ zamračil se Nik na doprovod.

„Pořád si myslím, že je to lepší, než se cpát syrovými krysami a odpornou polívkou,“ odplivl si Matěj směrem k lodím.

„Mělo to něco do sebe. Rval jsem se o život. Ale tady se peru o svobodu.“

Matěj se otočil od lodí a sledoval Nika. „Co tě sem přivádí?“ zeptal se nakonec. „Rozhodně ne ryby.“

„Ne.“ Nik lehce zavrtěl hlavou. „Byl jsem za královnou Marií. Dál to cestou vezmu přes hlavní město Horního knížectví a podívám se na syna. Pak se s ním a Magdalenou vydám do bývalé pevnosti Mrazivých.“

„Do bývalé pevnosti Mrazivých?“ opakoval Matěj.

„Ano. Je výročí válek o Sadiru. Bude oslava.“

„Války jsem nezažil,“ zamračil se Matěj, „otročil jsem na Etaminu.“

„Hm. Obojí stálo za hovno.“ Nik odložil veslo a ponořil ruku do vody. „Po oslavě chci zkusit otevřít bránu na Zemi.“

„Na původní Zemi?“

„Ano. Na Terru.“

„Terru?“

„Terra Primera. První země. Tak mi to řekl Muž bez tváře.“

„Terra Primera.“ Matěj se zamyslel. „Chceš použít syna k otevření brány?“

Nik se zahleděl k místům, kde kdesi v dálce stál Magdin hrad.

„Ano. Chci vědět, jestli je můj syn absolutní člověk.“

„A co budeš dělat na původní Zemi?“

„Nic. Jenom zkusím otevřít bránu. Nebudu tam vstupovat.“

„Proč?“

„Proč co?“

„Proč nechceš vstoupit na původní Zem?“

Nik vzal síť a hodil ji do vody. „Proč?“ opakoval po Matějovi. „Bojím se původních lidí. Muž bez tváře mi řekl, že zdegenerovali. Mám strach s nimi navazovat kontakt, aby nám neublížili.“

Matěj mlčel a přemýšlel.

„Někteří z nich mají absolutní moc nad hmotou,“ pokračoval Nik, „prý by dokonce mohli změnit i nás. Představ si obyčejného sedláka, který by najednou mohl vládnout celé zemi. Naprosto neomezeně. Jak by to asi vypadalo?“

„Myslíš, že tedy nemá cenu původní lidi kontaktovat?“

„Má. Už jenom proto, že ve vesmíru jsou desítky tisíc planet připravených k osídlení. Velké stroje, které kdysi původní lidé vytvořili, je připravily k osídlení. A jen původní člověk tam dokáže stvořit podmínky k životu. Jenom on dokáže z prahmoty vyrobit lesy, pole, louky, zvířata…“ Odmlčel se.

Chvíli seděli a pozorovali vlny.

„Nerozumím ti,“ nevydržel to nakonec Matěj. „Chceš se spojit s lidmi, ale zároveň nechceš. Chceš otevřít bránu, ale nechceš vstoupit.“

„Chci jenom vědět, jestli dokážeme bránu na Terru otevřít. Pokud ano, spojím se s ostatními a zkusíme najít nejlepší řešení.“

„Ale pokud je tvůj syn Armin původní člověk, může osídlit světy on.“

„Jeden člověk je málo. Nedokáže to a ani by to nestihl. I kdyby další dítě bylo zase původní člověk.“

„No jo. Slyšel jsem, že paní je znovu těhotná.“

Nik pokýval hlavou a zkušebně potáhl za síť.

„Ano. Ale na tebe zatím nemám.“

Matěj se usmál.

„Čtyři kluci a páté dítě na cestě,“ pokračoval Nik. „Je vidět, že se činíš.“

„Tak co máš doma večer dělat…“ Matěj začal vytahovat síť. „Ještě že jsou ty houby. Přestože zase podražily. Ti zatracení Nair-al-Saifané si diktují nehorázné ceny. Někdo by jim měl říct, že je to neúnosné,“ podíval se vyčítavě na Nika.

Nik si přejížděl jazykem po rtech a přemýšlel.

„Víš, Matěji,“ začal zvolna, „po válce hrozil hladomor. Proto jsme na všechny planety posílali velké množství hub. Ale to nebylo dobré. Spousta lidí si zvykla, že jídlo mají skoro zadarmo. Sedláci nezaseli. Proč také, když jídla bylo dostatek. Proč posílat dobytek na pastvu, když šlichta z hub ho nasytí mnohem lépe a rychleji. A tak jsme se dohodli, že houby budou drahé. I proto, abys každé ráno vyjel na moře a nachytal trochu ryb, místo toho, aby ses válel někde za pecí. Proto, aby se sedlákovi vyplatilo farmařit, svoje přebytky prodat a za to koupit něco jiného. Nemyslím si, že deset měďáků za pytel hub je hodně. Uživí to celou tvoji rodinu na několik dní.“

„Deset měďáků je hodně.“

„Já vím. Ale houby by měly být jenom doplněk, a ne hlavní jídlo.“

„Ale je to hodně.“

Nik začal opatrně vytahovat síť. „Můžu tě upozornit, že pokud přijde válka nebo neúroda, cena hub se sníží. Ale raději bych, kdyby se nám tyhle věci vyhnuly. Prožíváme konečně chvíle rozkvětu a prosperity.“

„Válka… Myslím, že jsme jich už měli dost. Já raději budu doma v klidu a míru. Což ale neplatí pro tebe.“ Matěj nakoukl Nikovi přes rameno. „Slyšel jsem o tvých dobrodružstvích na jiných světech. Vždyť tě mohli zabít…“

„To je ta moje zvědavost.“ Nik zklamaně prohlédl prázdnou síť. Pak se zamyslel.

„Matěji,“ pokračoval po chvilce, „vím, že ode mě peníze nevezmeš. Ale kus od vás, jak je ten strom, co má větve do kříže, tak tam jsem zakopal pytel zlaťáků. Jsou tvoje. Můžeš je tam nechat, ale kdybys někdy potřeboval, jsou ti k dispozici.“

Matěj mlčel. Nik vzal síť a hodil ji znovu do vody.

„Pro tohle jsi přijel?“ zeptal se nakonec Nika.

„Ano. Nechtěl bych, abys někdy dopadl jako tvůj táta. Abys prodával svoje děti do otroctví.“

Matěj sledoval, jak se síť pomalu noří do hlubiny.

„Děkuju,“ řekl po delší odmlce.

Ještě si chvíli povídali o životě, než zamířili zpátky ke břehu. Nik se nechal převléknout do zlatem vyšívaných šatů a obklopit hromadou poskoků. Pak nastoupil do kočáru a odjel. Zůstala jen podupaná pláž a prázdná síť. Tu Matěj sroloval do podpaží a pomalu se vydal k domovu. Dneska nic moc neulovil, tak žena zítra nebude mít s čím jít na trh. Ale hlad nemají a trochu sušených hub na horší časy ještě má.

Pomalu se blížil večer. Z okolí se začali stahovat vesničané, které přilákal královský průvod. Matěj bude muset znovu, už po tisící, vyprávět, jak zachránil život králi Ahonikovi, když umíral hlady na Planetě smrti. Zase si to povídání krapet přibarví. Král bude zase o kousek blíž smrti, legionářů utopených v bažině bude o něco víc, boje mezi kmeny a klany budou zuřivější, žravka žravější a tak dál…

Pověsil síť a usmál se.

Nik jel i s doprovodem rychle. Cestou párkrát nocovali, naposledy v hospodě U tří loupežníků. Bohužel, figury tří loupežníků už tam nestály. Kdysi je posekali opilí vojáci, tak je syn hospodského poté, co původní hospodský zemřel ve válce proti Mrazivým, hodil do kůlny.

Další den dorazili do hlavního města Magdina knížectví. Byli očekáváni na knížecím hradě a přijati s veškerou okázalostí, která jim náležela.

Hrad byl přestavěn, některé věže zbourány, jinde přibyly vznosné budovy. Nikovi se to nelíbilo, raději by nechal hrad v původní obranné podobě, ale byl mír a nedokázal si představit, že by si na Magdalenu někdo troufl zaútočit.

Magda ho přivítala jako vždy objetím, ve kterém stále cítil trochu nejistoty a odtažitosti. Bylo mezi nimi mnoho mrtvých, kteří jim bránili úplně se oddat jeden druhému. Hrůzy a neštěstí, které spolu prožili, je stejnou měrou sbližovaly i rozdělovaly.

„Kde je Armin?“ zeptal se Nik, když objímání skončilo.

„Spí. Čekal na tebe dlouho do rána a nakonec usnul.“ Vedla ho chodbou do dětského pokoje.

Obě chůvy, které seděly u postýlky, způsobně vstaly a hluboko se uklonily. Nik se sklonil nad dětskou postel.

„Hodně vyrostl,“ konstatoval.

„Jako normální dítě. Jenom tobě to tak připadá, protože ho vidíš tak málo.“

„Státnické povinnosti,“ zamumlal.

„Spíš tvoje nepokojná povaha. Lítáš z planety na planetu. Objevuješ jeden svět za druhým. A tvůj syn roste bez otce.“ Výčitka v jejím hlase byla patrná.

„Teď budeme pár dní spolu.“

„Jen proto, že ho potřebuješ na experiment?“

Nadechl se k odpovědi, když ho upoutal pohyb v kleci u okna.

„Co to je?“ zeptal se.

„Malý dráček. Vyrobil ho pro tebe. Jak jsi mu slíbil, že mu ukážeš draka Pepíka. A svezeš ho na diamantovém draku.“

Přešel ke kleci. Byla vyrobena z pevných ocelových tyček.

„To vyrobil on?“ zeptal se v údivu.

„Trochu s mojí pomocí,“ zapýřila se. „Neví ještě, jak drak vypadá.“

Sledoval malého rudého dráčka a dráček sledoval jeho.

„Klidně ho vezmi do ruky.“ Magda otevřela klec a nastavila prst. „Je přítulný,“ pohladila ho po hlavičce.

Nastavil dráčkovi prst. Ten se nahnul a opatrně si přičichl. Pak se do prstu zakousl.

Nik zasyčel a trhl rukou.

„Promiň. Nezná tě a ještě nesnídal,“ zasmála se Magda. „Něco ti ukážu.“ Zatlačila dráčkovi hlavu dolů a schovala ho do dlaní. Když je otevřela, měla v nich jen malou kuličku.

„Kouzlo?“ Nik si třel prst.

„Tak trochu. Když ho dáš do dlaně, tak se takhle změní. A když do něj foukneš…“ Foukla a dráček se na dlani rozvinul a skočil jí zase na prst.

„Armin tedy umí ovládat hmotu?“ Nik sledoval dráčka a dráček Nika.

„Jen minimálně. Zjišťovala jsem si u Muže bez tváře, proč to nejde, když, jak tvrdí, by měl Armin být stoprocentní člověk.“

„A?“

„Prý hmota děti moc neposlouchá. Dětské mozkové vlny jsou jinačí a na ty hmota nereaguje. Až po pubertě.“

„Proč?“

„Prý planety, kde úřadovalo dítě, byly jen samá čokoláda, zmrzlina, princezny a víly. Nemělo to nic společného s osídlováním vesmíru.“

„Rozumím. Ale je pravda, že kdybych byl absolutní člověk já, tak na mé planetě by na stromech rostly klobásy, pečení holubi by létali sami do pusy a pivo by teklo…“

„Tati?“ ozvalo se z postýlky.

Otočili se od klece. Nik přešel k postýlce a sledoval postavičku.

Armin mu nebyl moc podobný. Byl hodně do Magdaleny. Ale ani Nik nevypadal tak jako kdysi. Strádání, otroctví, mučení i hlad na něm zanechaly hodně změn, jak na těle, tak i na duši.

Chvíli se vzájemně prohlíželi.

„Jsi táta?“ zeptal se Armin s trochou nejistoty a zklamání v hlase.

„No, v to doufám. Aspoň mi to maminka tvrdí,“ usmál se Nik.

„To je táta?“ zeptal se Armin Magdaleny.

„Ano, to je tvůj táta,“ potvrdila Magdalena.

„Svezeš mě na drakovi?“ otočil se na Nika.

„Mám na vybranou?“

„Svezeš mě na drakovi?“ opakoval Armin.

„Svezu.“

„Na diamantovém?“

„Jestli pro mě přiletí, tak na diamantovém.“

„Teď?“

„Teď ne. Nejdřív nás čeká dlouhá cesta. Teprve potom navštívíme krále Drakula a u něho se budeme moct svézt na drakovi.“

„A pojedeme už dneska?“

„Dneska ne. Vyrazíme asi až…?“ podíval se Nik na Magdu.

„Pozítří,“ doplnila Magdalena.

„Hmmm.“ Arminova ústa se protáhla do podkůvky. „Až pozítří,“ pronesl nešťastně.

„Musíme se připravit. Cesta do pevnosti Mrazivých trvá hodně dlouho.“

„Kolik?“

„Tak třicet dní.“

„Když pojedeme zítra, tak to ale bude dřív.“

Nik se pousmál. „Tak zkusíme vyrazit už zítra.“

2.

H

rad na Barbarské pláni kypěl životem.

Původní dřevěná tvrz byla později Sadirovci přestavěna na kamenný hrad. Říkalo se mu Hrad Světů nebo také Hrad Poslů. Hrad Světů proto, že vozit na něj kamení a ostatní stavivo bylo jednodušší z jiných planet, než se kodrcat s nákladem z dalekých krajů po Stezce otroků. A Hrad Poslů to byl proto, že se na něm scházeli Poslové ohně. Původní skupina několika Poslů ohně se rozrostla o vyslance z ostatních planet. Scházeli se nepravidelně, kuly se zde pikle, dojednávaly meziplanetární obchody. Jen při velké hranici se dostavovali skoro všichni Poslové ohně.

Velká hranice se konala vždy zjara, většinou ve výroční dny, ve kterých byly dvakrát za sebou ve stejný den poraženy a zničeny legie Mrazivých, které útočily na Sadiru.

Hrad byl pevný a obrovský.

Z hradu i dnes vedl tunel vysekaný v ledu do bývalé pevnosti Mrazivých, kde se nyní nacházelo z větší části skladiště.

Na nádvoří hradu stála velká socha Golema, postavy, která při první válce o Sadiru rozdrtila útok Legií. Byla ukována z nalezených a posbíraných brnění a zbraní, zkrátka ze všeho, co tehdy po Golemovi na Barbarské pláni zůstalo.

A nyní se zde pořádala další jarní hranice.

Na nádvoří, kousek od sochy Golema, se tyčila obrovská hromada dřeva. Z ní vojáci a služebnictvo stavěli velkou vatru, která měla být večer zapálena. Na menších ohništích se pekla kuřata a na rožních se opékal skot. V hrncích bublala polévka. Každý, kdo přišel, se mohl najíst a napít dosyta. Hudba vyhrávala, klauni a žongléři pobíhali a bavili okolí svými kousky. U dlouhých stolů seděly namačkány stovky hostů. Nebyly tu žádné tribuny, žádné lóže ani výsadní místa k sezení.

Žebrák i šlechtic seděli vedle sebe na důkaz toho, že nejen v první bitvě na Barbarské pláni, ale hlavně v druhé bitvě ve Východních knížectvích spolu bok po boku bojovali o přežití Sadiry a společně též umírali.

Občas se brána otevřela a dovnitř vjel kočár nebo celé procesí kočárů podle toho, kdo zrovna přijel. Dokonce i tunel k hvězdné bráně byl pokryt pevnými trámy, protože i z jiných světů si někteří dopřávali to potěšení jet těch pár minut kočárem.

Jako jeden z prvních se dostavil se svými lidmi Mordechaj z Nair al Saifu. Vždy chtěl být o něco napřed a zjistit, popřípadě domluvit, co se dá, dříve, než dorazí ostatní. Pak se začali trousit další. Harald z Minelavy se svým pobočníkem lordem Snowsvenem alias Žabákem. Král Drakul, vládce dračí planety Etamin a spoluregent Východního království na Sadiře. Kopčem, druhý náčelník planety Sabik. (Vládcem planety Sabik byl Smutný Kůň, ale ten se na porady nemohl dostavovat z toho důvodu, že to byl strom.)

Další a další přijížděli, nemá cenu je všechny vyjmenovávat. Jenom z těch významnějších to byl šáh Harum al Rašíd, velkokníže Grigorij Něvský z planety Chort, Loki a Pandora, protektoři bývalé Chánovy říše, Marie, Vzteklý Pes a jako poslední kněžna Magdalena, správkyně Západní ligy a spoluregentka Východního království, a Ahonik, nejvyšší velitel Sadiry a samozvaný vládce planety Benetnaš, s jejich synem Arminem.

V průběhu několika let, co skončila válka s Mrazivými, se událo hodně věcí. Bylo objeveno mnoho světů a prožito hodně dobrodružství. Vyslanci těchto světů se dožadovali také účasti na rozhodování.

Nakonec vznikla Velká rada, která se scházela ve velkém sále hradu, dohadovala se a hašteřila, a Malá rada, ve které se scházeli Poslové ohně, a zde se řešily věci, které byly opravdu důležité. Bylo jich jedenáct, ale cílové číslo bylo ustanoveno na třináct. Každý si mohl s sebou vzít jednoho důvěrníka, hlavně s ohledem na Žabáka, který nebyl vládcem planety, ale u Poslů ohně měl velkou vážnost.

Seděli proti sobě a podezřívavě se pozorovali. Delší období míru narušilo jejich spojenectví a srdečnost a jednota už dávno vzaly za své. První přerušil ticho Ahonik. Povstal a mírně se uklonil.

„Jsem rád, že jsme se zde opět sešli,“ začal rozvláčně. „Jako každý rok, na oslavu vítězství.“ Odmlčel se.

Všichni pokývali hlavami.

„Je to už několik let, kdy skončila válka o přežití nejen naší země, ale i většiny světů, které byly buď zcela zničeny, anebo bylo jen otázkou několika let, než zničeny budou. Tyhle roky byly naplněny víceméně mírem, hlavně díky Velké a Malé radě, jež dokázaly rovnat konflikty a třenice mezi světy, které hrozily přerůst ve větší válku. Poslední rok proběhl už vlastně v naprostém míru, i když nás zase postihly velké ztráty.“ Odmlčel se a sklonil hlavu. „Vzpomeňme na nešťastnou smrt krále Kleofáše, který zahynul na lovu, když jeho kůň klopýtl a král Kleofáš si při pádu z koně srazil vaz. A pár dní po pohřbu krále Kleofáše zemřel další z našich přátel, ten, který si tolik přál neumřít v posteli, král z Neumětel.“

„Kdyby si nebral do postele tři ženský najednou, nemuselo to s ním praštit o polštář,“ skočila mu do řeči Pandora.

„A kolik si jich bereš do postele ty??“ vylítl Vzteklý Pes.

„Jednu. Jako každá slušná ženská,“ povyplázla na něj Pandora jazyk a lehce přelétla pohledem Magdalenu a Marii.

„Klid,“ zvedl Nik rychle ruku, aby zažehnal konflikt, a zároveň pohledem zkontroloval rudnoucí tvář kněžny Magdaleny a pobavený úsměv na tváři královny Marie.

„Místo o postel by ses měla starat o vrácení toho, co ti nepatří,“ nedal se odbýt Vzteklý Pes.

„Do toho tobě nic není,“ odsekla mu okamžitě.

„To je pravda, Pandoro.“ Nik se připojil ke Vzteklému Psovi, aby odvrátil pozornost od Magdaleny. „Dohodli jsme se, že dvě provincie z Chánovy říše vrátíš Šáhovi Harumovi al Rašidovi.“ Nik se přítomnému panovníkovi lehce uklonil. „A dodnes jsi to neudělala. Chci vědět důvod!“

„Ty provincie Šáh vyměnil ještě za života Chána, a tudíž mu nepatří.“

„Ty provincie mu patří.“

„Bereš z mého, abys získal pro sebe.“

„Není to pro mě.“

„Tak pro svoje přátele,“ prskala jako kočka.

„Oba víme, že to tak není. Děláš to jen naschvál. Nemáš o ty provincie zájem, Chánův lid tam nežije a nikdy nežil. Je to jen truc.“

„Tak ať si je vezme.“

„Tak zruš prokletí, které jsi na ty provincie uvalila.“

Mlčela a soptila. Nakonec to nevydržela.

„Mě připravuješ o kousek území, ale sám si hrabeš celou planetu.“

„Co to povídáš?“ znejistěl Nik.

„Jen se nedělej. Stavíš si hrad na Nusakanu kousek od brány. Štveš šlechtice jednoho proti druhému. A když se vymlátí ve válkách, dosadíš tam své, kteří jsou k tobě loajální. Potom se necháš oficiálně korunovat na vládce Nusakanu. Jsi horší než Mraziví.“

„Na Nusakanu je občanská válka.“

„Kterou jsi rozpoutal. Moc dobře víš, že kdyby sis sebral Nusakan hned, byl bys uchvatitel. Takhle tam vejdeš jako zachránce. Umučil jsi Tygrase, takže původní vládce neexistuje.“

„Neumučil. Utekl mi.“

„To tvrdíš ty.“

„Tygras utekl?“ ožil Drakul.

„Ano. Asi před půl rokem. Měl jsem ho v kleci vystrčeného před oknem a občas jsem po něm házel jídlo. Mříže klece zrezly, podařilo se mu je vylomit a jedné noci mi zmizel. Nechal jsem ho hledat po celé Benetnaši, ale myslím si, že buď spadl v noci do nějaké propasti, nebo se spustil dolů a tam ho zabili upíři.“

„Viděl jsi tělo?“

„Ne. O to se na Benetnaši postará skoro okamžitě žravka. Ale má tak specifickou vizáž, že ten, kdo by ho viděl, by okamžitě podal zprávu,“ zasmál se Nik.

„Ten spálený obličej?“

„Nejenom. Jednou dělal, že neslyší, tak jsem mu uřízl prostě ucho. A taky nos jsem mu trochu srovnal. A zuby vymlátil. Prostě, je to nepřehlédnutelná postava.“

„Ale tělo jsi neviděl,“ nedal se odbýt Drakul.

„Nech toho,“ mávl Nik rukou. „Tygras je minulost. Země, to je to, co teď potřebuji s vámi probrat.“

„Země?“

„Terra Primera. Původní země.“

„Ty na ni chceš vstoupit?“

Zarazil se a mlčel.

„Nevím,“ připustil nakonec. „Muž bez tváře mi naznačuje, že bych měl otevřít cestu.“

Mlčeli a přemýšleli. Nakonec si Loki opatrně odkašlal.

„Nu?“ Nik na něj zvědavě pohlédl.

Loki mlčel a vypadal utrápeně. Když napětí dosáhlo vrcholu, spustil: „Musíme otevřít bránu na Zemi. Musíme se spojit s původními lidmi, ať už jsou jacíkoliv. A musíme se znovu připravit na válku.“

„Na válku?“ vydechli všichni svorně.

„Prosím?“ nerozuměl Nik. „Na válku s lidmi?“

„To doufám ne. To by nám tak ještě scházelo. Na válku na záchranu lidí.“

„Na záchranu lidí?“ opakovaly překvapeně Magdalena a Pandora.

„Na záchranu nejenom lidí, ale asi všeho života.“

„Kurva, nemluv v hádankách a vysyp to!“ rozčílil se Vzteklý Pes.

Loki vzdychl, sáhl po sklenici s vínem a chvilku si ho prohlížel.

„Pořádně si to zkontroluj! Pokud by tě někdo otrávil, tak bychom přišli o největší tajemství, co v sobě nosíš,“ neodpustil si Drakul poznámku.

Loki se po něm vyčítavě podíval, vyzkoušel víno bezoárovým kamínkem, opatrně se napil a pak spustil.

„Jak všichni víte, byl mi svěřen úkol propátrat všechny světy, které nám Muž bez tváře označil.“

„A všichni víme, že je to nemožný úkol, protože světů k osídlení je víc, než lidí na Spojených planetách,“ doplnil ho Nik.

Loki jemně pokývl hlavou.

„To ano,“ pokračoval. „To je problém. Ale ten není tak ožehavý.“ Zase se odmlčel.

„No, tak nám nastiň ten ožehavý problém!“ naléhala Magdalena.

„Ty problémy jsou dva. Jeden velký a jeden obrovský.“

„Začni tím velkým.“

„Tak ten velký je, že moji lidé při objevování nových světů narazili na další světy osídlené potomky lidí a jejich výtvory.“

„To už tu bylo. Dokonce i proběhlo pár konfliktů s novými planetami,“ podotkl Nik.

„To ano. Ale tady jde o to, že lidé jsou zase jako otroci.“

„Osvobodit!“ rozhodil Nik ruce.

„To jen tak nepůjde,“ vzdychl Loki. „Při objevování nových světů jsme narazili na skupinu světů, zatím víme o devíti, kde potomci lidí slouží a jsou vlastně vychováváni jako potrava.“

„Co??“ vylítl Drakul.

„Nazvali jsme tu oblast oblastí Atarazeda, podle první planety, na kterou jsme vstoupili. Bylo to zvláštní, protože místní vládcové jsou velmi odlišní a koukali na nás dost překvapeně. Protože jsou zdejší lidé chováni na jídlo, bylo to pro ně asi podobné, jako kdyby u nás vylezli z časoprostorové brány vepř s krávou a začali s námi mluvit normálním jazykem.“

„Rozumím.“ Nik si vzal sklenici s vínem a automaticky se do ní podíval, stejně jako Loki.

„Jak jsem již podotkl,“ pokračoval Loki, „překvapení bylo na obou stranách obrovské. Rychle jsme se vypařili a já se na tu oblast přeptal Muže bez tváře.“

„Ty?“ Nik se tvářil pochybovačně.

„Ne, já ne. Ale stačí, když ocelovou bránu nějaký čaroděj otevře, a pak může vstoupit kdokoliv. Sice je možné mluvit s Mužem bez tváře jen chvilku, ale to stačí. Posílám tam jednoho po druhém s konkrétními dotazy a oni se vrací s konkrétními odpověďmi.“

„Proč nikdo nesmí setrvat u Muže bez tváře déle?“ otázal se Drakul.

„To nevíme. Nechal jsem tam jednoho odsouzence déle za slib nižšího trestu, a vrátil se s obrovskými popáleninami. Za pár hodin v bolestech zemřel,“ odpověděl mu Nik.

„Nějaké neviditelné horké světlo,“ zamumlal Loki.

„Vraťme se k tématu,“ připomněl jim nervózně Vzteklý Pes.

„Ano. Takže…“ Loki se nadechl. „V oblasti Atarazeda žijí původní obyvatelé, kteří chovají lidi na jídlo. Dělí se na tři rasy a je jich tolik, že by se nám je ani ve spojení asi nepodařilo porazit. Zatím víceméně bojují mezi sebou, ale je velká pravděpodobnost, že kdybychom začali válku proti jedné skupině, ostatní rasy by se spojily proti nám.“

„Tři rasy?“ zeptala se Marie.

„Ano. Nejsilnější a asi nejvíce nám blízká rasa jsou Zubaidé. Jsou hodně podobni našim velkým šelmám, něco jako kříženec lva a tygra. Jsou velcí jako my a používají nástroje, čímž myslím zbraně, oblečení a technické pomůcky. Přebývají v domech, které pro ně staví lidé. Ti u nich žijí v okolí ve vesnicích a pravidelně jim musí posílat vybrané jedince jako potravu.

Druhá rasa se jmenují Mobrochoidé. Připodobnil bych je k velkým opicím. Je to paradox, že Mobrochoidé jsou býložravci. Bohužel pro lidstvo se živí šťávou ze stromu Charis a ten strom je masožravý. Tak Mobrochoidé hází lidi do korun stromů, kde je strom pozře. Poté Mobrochoidé ostrými drápy naříznou kůru stromu Charis a lížou nebo sbírají výživnou šťávu, kterou si strom ukládá do svého kořenového systému. Té šťávě říkají Chicako.

Třetí rasa v oblasti Atarazeda se jmenuje Syring. Nevím, k čemu bych ji připodobnil. Soudkové tělo pokryté krunýřem. Tři krátké nohy, podobné nohám od piana. Malá želví hlava s dlouhým sosákem. Síť chapadel a chapadélek, každé opatřené trnem s paralyzujícím jedem. Syringové se zahrabávají do země, chapadla rozprostřou okolo sebe jako síť a pokud se objeví v okolí něco živého, stačí jen škrábnutí a oběť ochrne. Poté ji Syring napíchne svým sosákem a vysává z ní krev. Syringové jsou coby otrokáři lidí asi nejhorší. Přestože by se mohli krví lidí sytit, aniž by lidem nějak výrazně ublížili. Obvykle by totiž mohli dva vzrostlí lidé svojí krví nasytit jednoho Syringa na tři až čtyři dny, aniž by jim to uškodilo. Ty potvory zabíjejí lidi pro zábavu. Proto je u nich lidí stále nedostatek a jsou to hlavně oni, kdo vyvolávají války o lidskou populaci s ostatními rasami.“ Loki se odmlčel.

„Takže co radíš? Vyvolat válku mezi rasami a osvobodit lidi?“ podrbal se na bradě Drakul.

„To asi bude problém. Je to zatím devět planet s těmito bytostmi. Na některé z nich je určitá rasa zastoupena dominantněji, jinde je poměr vyvážený. Je jich mnohem více než nás a mám takový pocit, že už z nich opadlo prvotní překvapení ze setkání s námi a vidí v našich planetách krásný zdroj obživy.“

„Máme čekat napadení?“ Vzteklý Pes se podrbal pod turbanem.

„Nevím. Neznají hesla na naše světy, ale ta pravděpodobnost tu je.“

„To není dobrá zpráva,“ zasmušil se Nik. „A to jsi říkal, že je to ta méně hrozivá věc. Co je ta hrozivější?“

„Muž bez tváře nám lže.“

Chvilku bylo ticho.

„Nemůže nám lhát,“ ohradil se Nik.

„Neříká nám úplnou pravdu. Říká, že byl poškozen lodí stejného typu, ale pozdější výroby. Protože mají v programu útočit na vše, co není ze Země. To je pravda. To nelže.“

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2