copyright © Tomáš Dušek, 2012-2014

copyright obálka © Nikola Dušková, 2012-2014

ISBN 978-80-87901-10-6 (EPUB)

1.

Usínal s tíhou v hlavě. Probudil se s tíhou v celém těle.

Zima, mokro a nesnesitelná váha. Několik vteřin trvalo, než se vůbec zorientoval. Bolest v hlavě z obrovského množství vína.

Proud vody. Do obličeje, na tělo. Najednou mu to začínalo docházet.

Polévali ho. To nebylo nic neobvyklého, poslední dobou na něj sloužící párkrát vychrstli vědro vody. Měli to přikázáno, ale teď to nelili na obličej, nýbrž na prachové peřiny, lehoučké a teplé, ale v okamžiku, kdy nasákly vodou, se z nich staly odporné těžké kusy čehosi, co se přilepilo na tělo a znemožnilo jakýkoliv pohyb. A na tu tíhu házeli další a další a další kusy a prolévali ledovou vodou.

Roztřásla ho zima a zvedl se mu žaludek.

Když se dávil, někdo k němu přiskočil a foukl mu cosi do obličeje.

Oměj a durman. Chtěli ho omámit víc, než to udělalo víno. Při dalším nádechu mu vrazili dřevěnou hrušku do pusy. Jazyk okamžitě znecitlivěl.

Další droga. Chuťové buňky ho odmítly poslechnout, tak se jenom mohl domýšlet, čím bylo dřevo hrušky napuštěno.

Oči. Snažil se zaostřit. Viděl jen postavy. Zahalené, přilby na hlavách, šátky tak, že očím nechávaly jen maličké průzory. Snažil se zachytit něčí pohled.

„Kouká!! Nedívejte se mu do očí, jinak vás omámí!“ zařval někdo za ním a přes oči mu hodili nějaký hadr. Oči se mu okamžitě zalily slzami.

„Vydloubnu mu je, nebo vypálím kyselinou,“ sklonil se nad ním někdo.

„Zadrž, ty hlupáku.“ Přes látku bylo vidět, jak někdo zachytil ruku, která se nad ním skláněla s dýkou. „To chceš posílit jeho vnitřní zrak?!“

Museli to mít dobře připravené. A věděli, co dělají. Někde udělal velkou chybu. A podle všeho ne jenom jednu.

Zkusil pohnout prstem. Možná to šlo, ale nezvládl to. Jeho tělo ho neposlouchalo. Droga v hrušce neúčinkovala jen na jazyk.

Strhli mu z obličeje hadr a převázali oči tenkou páskou.

Na hlavu mu nasadili páchnoucí pytel. Teď už neviděl vůbec nic.

Snažil se utřídit si myšlenky. Bylo to těžké. Droga mu brala sílu.

Undiny, duchové vody. Mohl by jich využít. Vody je tu hodně. Nebude moct říkat modlitbu undin nahlas, ale snad se mu to podaří v duchu.

Nešlo to. Nejen že se nemohl soustředit, ale navíc něco silného bránilo jakékoliv magii.

Shodili ho z postele. Cítil, jak mu na rukou zacvakla pouta. A další. Podle ledového pálení poznal, že jsou plná magie. A na krk obojek. Taky magie. Museli se ho hrozně bát. A měli důvod.

Slyšel, jak někdo vstoupil do místnosti. Ten, co to všechno zorganizoval, čekal, jak se věci vyvinou. Nejspíš měl venku koně nebo kočár, a kdyby vše nevyšlo tak, jak plánoval, byl by teď na cestě pryč.

„Nesmí pohnout ani prstem.“ Tón zněl pánovitě, ale byl zastřený; musel mít na obličeji něco, aby nešel poznat hlas. Přemýšlel, kde ho jenom slyšel.

Položili mu ruce na prkénko.

„Tetování. Nejdřív se podívejte, jestli nemá tetování na dlani.“

Neměl. Když čaroval, nesměl mít žádný magický obrazec. Když potřeboval, maloval je na dlaň henou.

„Teď prsteny.“ Začali mu je stahovat z rukou. Ty, co nešly, strhávali kleštěmi. Nesnažili se je přeštípnout. Věděli, že magické prsteny jsou takřka nezničitelné. Stejně tak řetězy a talismany, které mu servali hned, jak ho srazili z postele.

Když se zbavili prstenů, položili mu ruku na kus dřeva a přiložili cosi ostrého na palec. Pak rána. Bolest mu projela palcem, jak hřeb roztrhl lůžko nehtu a sklouzl po kosti. Nemohl ani zařvat bolestí. Otupení drogami každým okamžikem sílilo a postupně bolest vnímal jakoby z velké vzdálenosti. A znovu rána.

„Pořádně, ať je vidět jenom hlavička,“ ozval se zastřený hlas.

Ukazováček, prostředníček, prsteníček, malíček. Pak pro jistotu ještě dlaň. Na rány mu lili něco, co znecitlivělo a zároveň utišovalo bolest. Měli z něj strach a věděli, co dělají. Museli vědět, že síla magie je v bolestech mnohem větší a magie zesiluje emocemi a utrpením. Znal to dobře, sám někdy používal utrpení jiných k zesílení svých kouzel. Krev týraného člověka měla mnohem silnější náboj než krev člověka, který byl zabit bezbolestně. Stejně tak panenská krev ze znásilněné dívky měla obrovský potenciál, zvláště pokud byla provázena buď velkým utrpením, nebo silným vzrušením. To znamená, že panenská krev masochistické dívky se nedala zaplatit.

Přes obluzení cítil magické obrazce vyryté do dřeva. Lípa utěšovatelka. Tahala z něj magii, jako kos tahá žížaly z rozmoklé země.

„Teď uši! Nesmí nic slyšet.“

Sundali mu pytel z hlavy. Přes pásek na očích viděl postavu se svící. Natočili mu hlavu a zakapali uši voskem. Pak mu roztáhli ruce a nohy. Když měl hlavu natočenou, všiml si, že leží na pentagramu a kopíruje jeho hroty. A u každé špice seděla zahalená postava a monotónně odříkávala zaklínadla. Museli se ho hodně bát.

Svět se roztočil. Začal ztrácet vědomí.

„Nesmí zhebnout, jinak jsme ztracení! Nesmí se dostat mezi stíny, dokud má takovou moc!“ zařval někdo tak silně, že to bylo slyšet i přes vosk v uších.

Rychle mu vytáhli hrušku z pusy a lili do něj něco posilujícího. Pak ho začali zbavovat magie. Na některá místa mu pokládali talismany, některá tetování sedřeli cihlou, některá zbavili magického náboje. Nedokázal určit, jak dlouho to trvalo. Čas se zhroutil do jednotlivých úseků mučení a kratších okamžiků klidu, kdy ležel nehnutě na kamenné zemi, bez možnosti pohybu. Mezitím musela v zemi probíhat revoluce. Nedělal si iluze. Vládl tvrdě a zpupně. Opovrhoval poddanými, používal je k otrocké práci, týral je. Používal je na pokusy. Ženy a dívky zneužíval a smrt nebývala výjimkou. Z jejich strachu bral sílu.

A v té síle byla jeho moc, kterou vládl nad svými poddanými.

Pokud se ho přestanou bát, zeslábne.

Některé šlechtické rody vyhubil úplně.

První chyba, které se asi dopustil, byla, že z malého knížectví udělal malé království. Vymanil se z poddanství na sousedním králi. Získal silného nepřítele. Zničil starou šlechtu, která by ho zradila při první příležitosti, a obklopil se novou. Ale i tady se určitě našli zrádci. Nikdy jim nemohl dát tolik, kolik jim naslibovali jiní.

Po několika dnech mu nařízli zápěstí a nechali vytékat krev. Cítil, jak mu k zápěstí přiložili obřadní misku. Potom jeho ruku i s kusem dřeva, na kterém ji měl přibitou, položili na zem.

Nechtěli ho zabít, chtěli ho zkontrolovat. Těch několik kapek, které nechali skanout do obřadní misky, použili na kontrolu jeho síly.

Ležel na chladné zemi a cítil, jak krev odkapává volně na kamennou podlahu.

To, že ostatní krev nechali jen tak odkapávat, ho znepokojilo. Krev čaroděje, zvláště tak mocného, měla obrovskou cenu. To, že ji nechali jen tak téct, mohlo znamenat jen jedno. Už není obávaný čaroděj. Jeho krev není mocná.

Dřevo lípy utěšitelky a zahalené postavy v hrotech pentagramu musely odvést dobrou práci. Zaposlouchal se do zvuků. Vosk z uší se mu dávno vyplavil spolu s potem a hnisem, když měl horečky. Zkusil zesílit sluch. Zaslechl jenom nějaké zvuky z kuchyně, nejasný hovor na nádvoří. Doby, kdy mohl nerušeně poslouchat jakýkoliv hovor v zemi a i za jejími hranicemi, byly pryč.

Zkusil zaostřit.

Pytel z hlavy mu už před nedávnem strhli, když ho krmili, ale stále měl na očích šátek.

Samozřejmě nic neviděl a ani si nedělal žádné iluze. Ale zkusit to musel.

Prsty pohnout nemohl.

Po několika dnech vytahali hřeby z jeho rukou. Už se nesnažili utišovat jeho bolest. To bylo taky špatné znamení. Přestali se ho bát. A bolest byla obrovská. Hřeby zarostly do masa a při vyndávání si s tím problémy nedělali. Dokonce ho nechali bolestí omdlít.

Když se probudil, neměl už šátek. Ruce měl připoutané k opasku. Sklonil hlavu. Prsty vypadaly jako malé balónky, nateklé, tekl z nich hnis s krví. Byly zčernalé. To nevěstilo nic dobrého.

Do místnosti někdo vstoupil. Zaostřil na něj pohledem.

„Poznáváš mě?“ strhnul si z obličeje masku.

Poznával ho. Jeden ze členů původní šlechty. Myslel si, že je zabil všechny.

„Myslel jsi, že jsi nás zabil všechny?“ Jako by četl jeho myšlenky.

„Ale někteří z nás přežili. Pobil jsi naše rodiny, z našich žen a dcer jsi udělal kurvy, naše děti jsi prodal do otroctví.“

To byla pravda.

„Vrátili jsme se a pomstili se.“ Šlechtic se usmál vzteklým úsměvem. „Roky jsme připravovali svoji pomstu. A vyšlo to. Při všech bozích, ono to vyšlo. Teď tu ležíš v hovnech a hnisu a z celé tvojí moci není, co by se za nehet vešlo. Venku lidé jásají a boří tvé chrámy, plivou na tvé modly.“

Vstoupil někdo další a sundal si šátek z obličeje.

„To mě mohlo napadnout,“ pomyslel si. „Kněz.“

Věděl, že ti se vždycky přikloní na stranu vítěze. A pletichaří. Před několika týdny jich nechal pár ukřižovat. A před tím vytrhnout jazyk. Docela dobrá zábava.

Kněz si ho chvíli prohlížel, a potom se otočil na šlechtice.

„Ty ruce musíme vyléčit.“

„Hovno! Ať chcípne!“

„Klidně. Ale ne tady a ne teď! Někde daleko a za dlouho. Musí se na něj zapomenout. Jeho síla je v emocích. Pokud na něj budou myslet, ať v dobrém nebo zlém, je nebezpečný. Pokud zemře tady, jeho duch bude mít sílu a bude škodit. A nechceš, aby na tebe spadl strop nebo aby se ti náhodou do jídla zamíchala ježovka…”

Šlechtic chvilku přemýšlel, a pak přešel k němu. Chytil ho za ruku a zmáčkl.

Zkroutil se bolestí, jak se hnis při tlaku šlechticovy ruky dral ven.

„Bolí?“ zeptal se šlechtic a ještě víc zatlačil.

Začalo se mu tmít před očima.

Ruce měl zmrzačené, ale ústa ne.

Rychle se ohnal hlavou po šlechticově krku. Ten sice instinktivně uhnul, ale ne dost rychle.

Zakousl se mu do tváře ze všech sil a trhl hlavou.

Šlechtic zařval bolestí a uskočil. Z roztržené tváře mu kanula krev.

„Tak tohle bylo opravdu to poslední, co jsi v životě udělal!“ Vytáhl z opasku dýku.

Kněz přiskočil a chytil šlechtice za ruku.

„Kroť svoji prchlivost!“ zkroutil mu ruku s dýkou. „Tohle on chce. Rychlou smrt.“

Šlechtic se zadíval na kněze a vztek z něj opadal. Pak se otočil a kopl do dveří.

Vstoupili dva ozbrojenci.

„Do tý držky roubík!“ Ukázal za sebe. „Ať si na mě pamatuje!“ poručil jim a odešel.

Kněz ho následoval.

Za nějaký čas přišla služebná s polévkou. Opatrně mu vyndala hrušku a snažila se mu vlít trochu polévky do zdřevěnělých úst.

„Pít!“ zasípal.

Nevšímala si ho a dál mu mechanicky strkala lžíci mezi zuby.

Polévka byla slaná a bylo to nejspíš z její iniciativy. Pozorně se na ni zadíval.

„Nepíchal jsem tvoji sestru?“ zeptal se.

Trhla sebou a podívala se mu do očí. Pak mu horkou polévku vylila do klína. Byla to bolest, ale to nebylo to, co ho vyděsilo. V jejích očích viděl vztek. A jemu se nepodařilo ten vztek využít. Nedokázal ten vztek nijak zpracovat. Nedokázal ho ani přijmout.

Když nedokáže přeměnit emoce, je jako obyčejný člověk.

Uplynulo mnoho dní.

Pozoroval svoje ruce. Černá ustupovala. Lili mu něco na rány a to pomáhalo. Ale nemohl si vzpomenout, co to je. Kdysi věděl. Kdysi toho věděl hodně. Už mu ani nedávali hrušku. Pusa mu ztuhla a stejně nedokázal mluvit. Už taky nebyl ve své ložnici, ale v kobkách svého vězení. Kdysi chodil do vězení nabírat sílu. Strach, bolest, nenávist, to vše se dalo použít. Stejně jako láska, radost, potěšení. Ty sice byly mnohem silnější, ale hůře se získávaly.

Dneska mohl mít síly, až by ji nepobral. Revoluce požírala svoje děti. Jako první skončili v mučírně jeho věrní. To už na jeho bývalé království vstoupila cizí vojska. Jeho původní vladař a dřívější pán zabral většinu území. Pak druzí dva. Kdysi jeho přátelé. Ale získali jen malé části, jen nehostinnou krajinu. To asi nebylo to, kvůli čemu ho zradili.

Ve vedlejší kobce úpěl a lkal nad svým osudem šlechtic, kterého viděl jako prvního po svém sesazení. Za několik dní ho čekala poprava.

Někdo k němu vstoupil. Měl by ho znát, ale nemohl si vzpomenout. A další. I nějaké ženy.

„Víš, kdo jsem?“ zeptal se ho ten první. Mohutný, robustní. Velký meč se mu houpal u boku.

Přemýšlel. Odněkud ho znal. Přece by se jinak neptal. Pak zavrtěl hlavou.

„Lže,“ řekl někdo jiný. „Přetvařuje se. Nevěřme mu.“

Někdo jiný před něj předstoupil. Opak toho prvního. Maličký, pichlavý pohled. Zdola se mu koukal do očí. Pak mu přiložil něco na čelo.

„A mě znáš?“ zeptal se.

Znovu zavrtěl hlavou. Maličký podezíravě sledoval jeho obličej. Pak sejmul ruku z čela a podíval se na kámen.

„Nelže. Vůbec nic si nepamatuje.“

„Víš, kdo jsi ty?“ zeptal se znovu.

Přemýšlel.

Pak si vzpomněl.

„Á em ee á.“

„Co říkal?“

„Je mimo. Říkal: Já jsem přece já.“ Potěšeně se usmáli.

Nebylo to tak docela správně. Říkal: „Já jsem přece král.“

„Nevěřím mu,“ předstoupila žena v černém. Zlaté růže vyšité na hrudi. Krásná a nebezpečná. „Je to had.“ Zvedla ruku a ukazováčkem a palcem mu doširoka rozevřela oční víčko. Pátravě sledovala jeho oko, a potom se lehce pousmála. „Vypadá, že je neškodný, ale nikdy nevíš, kdy uštkne,“ pokračovala polohlasem, jakoby pro sebe. „Proto za pár dní změníme kobru ve slepýše.“ Obličej se jí zkřivil nenávistí. Prudce zvedla ruku, rozevřela dlaň a něco mu foukla do očí. Ucítil v očích řezavou bolest a oči se mu okamžitě zalily slzami. Po chvilce pálení ustalo a vše bylo jako předtím.

„Já si myslím, že není nebezpečný.“ Malý mužík podal dámě v černém kamínek, který mu předtím mačkal na čelo. „Droga zapomnění mu vymazala paměť.“

„Tak ho zabijeme.“ Mohutný muž udělal krok stranou a kývl na kata, čekajícího ve dveřích.

„To ne, toho bych se bál,“ malý mužík lehce zavrtěl nesouhlasně hlavou.

„Mrtvý by nám mohl škodit víc,“ potvrdila dáma v černém.

„Tady ale zůstat nemůže.“ Velký muž zklamaně ukázal katovi, aby odešel.

„To je pravda. Musí ze země.“

„Ale kam?“

„Kamkoliv. Hodně daleko.“

„Ledová královna o něj projevila zájem,“ nadhodila žena v černém.

Všichni ztichli. Ve vzduchu se vznášela nejistota. A strach.

„Já vím,“ potvrdil velký muž.

„Tak ho pošlete Ledové královně, Výsosti. Od ní se nikdo zpátky nevrací.“

Velký muž pevně sevřel rty. Váhal. Po chvíli se rozhodl.

„Největší čaroděj této země bude odeslán jako dar Ledové královně,“ rozhodl nakonec.

„Bývalý největší čaroděj,“ opravila ho dáma v černém.

Za několik dní ho naložili do klece a odváželi pryč. Přemýšlel, proč na něj lidé plivají a házejí kameny. Neznal je. Čím jeli dál, tím těch, co ho nenáviděli, ubývalo. Nakonec přijeli k moři. Vytáhli ho z klece a hodili do podpalubí nějaké lodi. Kolébání označovalo, že loď vyplula. Po několika dnech sestoupil za ním do podpalubí kapitán. V ruce měl důtky.

„Vyveďte ho na palubu,“ poručil.

Vyvedli ho na palubu. Kapitán důtkami ukázal na stěžeň.

Připoutali ho ke stěžni. Čelem. Ruce měl stále v okovech u pasu. Pak slyšel, jak kapitán rozmotal důtky.

„To je za moje bratry,“ uslyšel, když důtky začaly dopadat na jeho záda. Při desáté ráně omdlel.

Probudila ho slaná voda. A pálení v ranách.

Někdo ho poléval. Nebo ne. Chrstli na něho vědro vody. Zoufale lapal po dechu. Pak ho zvedli na nohy.

„Hoďte ho do vody!“ poručil kapitán.

„Kapitáne, my máme jiný rozkazy,“ ozval se jeden z dozorců.

„Ještě slovo a letíš tam s ním.“

Dozorce mlčel. Vzali ho v podpaždí a hodili do vody. Okamžitě šel ke dnu.

2.

Dávil se a vykašlával vodu. Hodili s ním na písek.

„Hele, on žije,“ pronesl někdo jako konstatování.

„No, a bude žít?“ zeptal se jiný hlas.

„To nevím,“ odpověděl ten první.

„Abychom se s ním někam netáhli a on nám chcípnul cestou!“

„To je otázka. Je to asi galejník.“

„Hovno. Ty tak nesvazujou.“

„Podívej se na ty ruce. Hnijou mu. Ten chcípne.“

První se k němu sklonil. Opatrně vzal jeho ruku a prohlížel si ji. Pak druhou.

„Nehnijou,“ protestoval, když se narovnal, „uzdravujou se.“

„A co s ním?“ zeptal se zase druhý.

„No, pokud přežije, vypadá, že kdysi byl dobře živenej. Podívej se na ty bílý kroužky na prstech. Tam nosil prsteny. Mohlo by z něj něco kápnout.“

„Jenom jestli nezhebne. Stejně by mě zajímalo, jak se dostal do tý vody.“

„To mě by spíš zajímalo,“ první se zahleděl na jeho okovy a pak se podíval na moře, „jak se z tý vody dostal.“

* * *

Začal se dusit. Okovy ho táhly pod vodu. Mrskal sebou jako červ na udici. Na krátkou chvíli vyplaval na hladinu. Před sebou viděl záď lodě obsypanou námořníky. Sledovali ho.

Kapitán stál až u zábradlí. V ruce stále důtky.

„Země je tímhle směrem,“ ukázal nalevo, „asi tak den plavby.“ Všichni se začali smát.

„Anebo tímhle,“ ukázal kolmo dolů, „asi tak deset minut!“ Teď se smáli o hodně víc.

„Tady máš, ať ti to jde rychleji!“ kdosi po něm hodil veslo ze záchranného člunu. Všichni se smáli, až se za břicha popadali, a kapitán švihl dárce důtkami.

Znovu šel ke dnu.

Začal lokat vodu. Okovy ho táhly, rukama nemohl hýbat. Volné měl jenom nohy. Zuřivě zkoušel kopat. Znovu vyplaval. Zalapal po dechu. Do nohou ho začala chytat křeč.

O kus dál uviděl vzdalující se loď. Postavy přestávaly být zřetelné.

A znovu pod vodu. Nohy zkroucené křečí odmítaly poslušnost. Napadlo ho, jestli to nemá vzdát. Spíš automaticky znovu začal kopat. Když se vynořil, postavy na lodi nebyly k rozeznání. Asi dva metry od něj plavalo veslo. Svitla mu naděje. Znovu se potopil.

Pod vodou se trochu naklonil a snažil se plavat k místu, kde viděl veslo. Vynořil se kousek od něj. Zuřivě kopal nohama a centimetr po centimetru se přibližoval k veslu. Když byl těsně u něj, vlna ho posunula o metr zpátky. Znovu se ponořil. Nestačil se pořádně nadechnout a do plic mu začala vnikat voda. Síly ho opouštěly. Znovu nad hladinu a znovu k veslu. Tentokrát se mu podařilo přiblížit se. Položil si na něj hlavu a začal vykašlávat vodu. Ale veslo zpod hlavy podjíždělo. Zmocnila se ho panika. Zakousl se do vesla vší silou. Ústa, která měla v sobě několik týdnů dřevěnou hrušku, okamžitě ztuhla křečí. Teď je nedokázal otevřít, ani kdyby chtěl. A to mu zachránilo život.

Pomalu, jenom s nosem nad hladinou se natáčel směrem, který mu jako první ukázal kapitán. Věděl, že je to nejspíš zbytečné, ale přesto se mu umřít nechtělo. Když odhadl směr, začal plavat. A plaval den a noc.

* * *

První halucinace se dostavily okolo půlnoci. Lehký dotyk a zpěv. Nebyl to zpěv v tom smyslu, jaký známe my, obyčejní smrtelníci. Byl to tichý táhlý tón, který rozechvíval celé tělo. Dostal obrovskou chuť ten zpěv následovat. Kamkoliv.

Před ním se z vody vynořila hlava. Moře bylo klidné jako hladina rybníka.

Pozoroval nádherný zjev před sebou. Sirény. Zpívaly mu a lákaly ho do hlubin. Snažil se je následovat, ale veslo ho nechtělo pustit do hlubiny. Křeč mu nedovolila pustit se a ruce nemohl zvednout.

Začal cukat hlavou, aby se osvobodil.

„Pojď k nám, pojď. Budeme ti sloužit. Krásně se budeš mít,“ uslyšel líbezný hlas.

Začal ještě více trhat hlavou ve snaze se osvobodit.

„Nechce se ti? Nelíbíme se ti?“ Hlas se ozval mnohem blíž.

„Chci jít s vámi,“ snažil se zakřičet.

„Nechce s námi, sestřičko. Ať si trhne ploutví. Pozemské ženštiny mu asi vyhovují více,“ zachichotaly se a zmizely pod vodou.

Zmateně se rozhlížel. Pak znovu vyrazil.

Na rameno mu dosedlo cosi velice lehoučkého.

„Buď zdráv, bratříčku. Ke břehu to máš trochu víc napravo.“

Stočil oči, aby se mohl podívat. Řezavá  bolest pod víčky ho donutila nesnažit se o to znovu.

„Ty nevíš, kdo jsem? Opravdu jsi zapomněl?“ Hlas lehce posmutněl. „Proháněl jsem se v tvém hradě a zlobil tě. Avšak musím tě opustit. Možná se už nikdy nepotkáme. Ale přesto ti někdy přinesu mámivou těžkou vůni. Tak plav. A víc vpravo.“

Natočil hlavu doprava.

Zmocnila se ho křeč. Začal se nekontrolovatelně třást. Když narazil na zem, veslo mu vlna vyrazila z pusy. Už neměl sílu se sám dostat z vody. Nohy ho neposlouchaly, neunesly tíhu těla.

Najednou ho něčí ruce chytily a vyvlekly na břeh. Dávil se a vykašlával vodu. Hodily s ním na písek.

Omdlel vyčerpáním.

Probudilo ho horko. Někdo se mu snažil nalít mezi zuby něco teplého.

„Nedostanu se tam. Nechce otevřít tlamu.“ Uslyšel dívčí hlas.

„Má ji v křeči. Jestli do něj nic nedostaneme, zhebne mi v kovárně,“ odpověděl drsný hlas.

Nechtěl zhebnout. Snažil se pusu otevřít, ale křeč mu nedovolila pootevřít ústa. Někdo ho vzal za hlavu a vrazil mu něco železného mezi zuby. A začal páčit.

Bolelo to, ale ústa se poněkud otevřela.

„Podej mi trychtýř.“

Ozvalo se řachtání. Pak mu někdo vrazil železnou trubku mezi zuby.

„Tak, a lej. A pomalu.“

Polévka byla vlažná. Chuť necítil, jeho chuťové buňky byly zničené. Nemohl nic dělat, jen polykat. Občas se začal dávit.

„Stačí. Víc by ho mohlo zabít.“

Trubka mu zmizela, jen to skříplo o sklovinu. Znovu sevřel pusu.

„Í o u.“ Snažil se ze sebe dostat.

„Co chce?“

„Asi vodu.“

„Já mu znovu držku páčit nebudu. Nalej mu do misky od kocoura.“

Uslyšel čůrek dopadající vody. Pak mu dali k obličeji železný talíř. Snažil se k němu dostat, ale nedokázal to. Někdo ho vzal a otočil obličejem do talíře. Voda mu vnikla do nosu a do úst. Zvedl hlavu a začal kuckat. Nadechl se a znovu zabořil hlavu do talíře. Voda mu pronikala mezi zuby a on pil, dokud byla v talíři jediná kapka. Pak usnul tak, jak byl, s hlavou v talíři.

Probudilo ho pleskání. Někdo ho fackoval.

„Vstávat!“ Hlas už někde slyšel. Patřil k rukám, které ho vytáhly z moře.

Otevřel oči. Neviděl nic. Jenom světlo a stín. Vytřeštil je a zoufale zamrkal.

„Kováři. Von je slepej?“ zeptal se první.

„Nemusí bejt,“ ozval se kovář. „Možná je to jenom dočasná slepota od slaný vody. I když… Hm… Jako kdyby mu něco lili do očí, podívej, ta kůže okolo očí. Je spálená. Ale možná se to dá dohromady.“

„V to doufám. Jinak je pro nás bezcennej.“

„Co s ním chcete dělat?“

„Pokud z něj nebude nějakej užitek, tak ho prodáme.“

„Nevím, jestli to není zbytečný. Podívejte se na něj. Jestli přežije, tak do něj nacpeme víc prachů za jídlo, než za kolik ho prodáme.“

„Co ty náramky? Mají nějakou cenu?“

„Jó, ty náramky, koukal jsem na ně. Podívej se na tohle.“ Chvilku bylo slyšet, jak se kovář přehrabuje v nářadí, a pak ucítil lehký dotyk kovu na ruce.

„Co to je?“

„Sakra, vždyť jsi rybář. Neříkej, že neznáš kompas. Používá se na velkejch lodích. Ukazuje furt jedním směrem. Když k tomu přiložíš železo, jehla se otočí k železu. A mrkni se na tohle.“

„Točí se.“

„To znamená kouzlo. Ty náramky a ten obojek jsou plný magie.“

„Co s nimi?“

„Nevím, zkoušel jsem je sundat, ale držej. Můžeme mu useknout ruce a hlavu, ale já se toho bojím. Abychom nedostali ven nějaké špatné kouzlo.“

„Já to zkusím.“ Bylo slyšet řinčení nějakého železa.

„Ne v mojí kovárně! Hele, prodej ho, jak je, i s těma náramkama. Pokud má na někoho padnout prokletí, ať je to on. Stejně jedeš do města prodat dceru, tak to vezmeš najednou a nepřinese to neštěstí naší vesnici.“

„No jo, bude jí deset a peníze jsou potřeba. Akorát stará furt řve, že se jí bude stejskat.“

„Ale, prosím tě. Holka je hezká, určitě si ji koupí nějakej pán nebo paní jako služebnou, a kdyby ne, furt ji můžeš strčit do bordelu. Bude se mít líp než tady, chcípla by tu hlady.“

Hovor se stočil na práci ve městě a na bídu na vesnici. Chvíli je poslouchal, a potom zase usnul.

Odpoledne mu kovář opatrně sundal okovy. Dostal napít a nějakou kaši. Už mu nepáčili zuby, prostě mu to dávali na plechových talířích a miskách na zem a on se k tomu musel doplazit a vleže sát. Rukama nemohl pohnout. Po několika měsících, kdy je měl nepřetržitě připoutané k pasu, ho prostě neposlouchaly. Navíc, přestože v nich neměl cit, bolest v hojících se prstech byla stále silná. Zrak se mu stále zhoršoval. Jako by nastávala noc, ze které už se neprobudí.

Propadl malomyslnosti. Jen seděl v koutě a přemýšlel nad svým osudem.

Večer se znovu sešli v kovárně. Prohlíželi si ho a diskutovali. Za chvilku byla kovárna plná.

Seděl v koutě kovárny a cítil, že ho pozorují.

„Hele, ty jsi mu sundal řetězy?“ zeptal se někdo.

„Sundal. Myslíš si, že by mohl bejt nebezpečnej?“

„Nevím.“

„Určitě se prodá líp bez želez.“

„Kdoví, jestli se prodá, podívej se na něj, kost a kůže.“

„Navíc je slepej.“

„Není slepej, to se zlepší.“

„Houby zlepší. Myslím, že se to zhoršuje.“

„Kdoví, co mu tam nasypali, do těch očí.“

„Zjistili jste, kdo to je?“

„Ne, nemůže mluvit.“

„Má jazyk?“

„Má, ale nějakej divnej. Takovej zčernalej.“

„Určitě křivě přísahal, to zčerná jazyk a upadne.“

„Babský tlachy. To by tady Vyžle nemohl mluvit už od tří let.“

„Chacha.“

„A že ho nevykleštili?“

„Kuš, stará, kam čumíš?“

„Můžu za to? Sám to ukazuje.“

„Hoďte na něj nějakej hadr.“

„Co to má za čmáranice po těle?“

„To je tetování. To, co nosí tvůj syn, když přijde na návštěvu.“

„Ale ten má takový hezký obrázky, a ne tyhle čmáranice.“

„Hezký obrázky. Cha. Kurvy tam má nakreslený. V každým přístavu, kterej navštívil, si nechal udělat podobenku, aby si je neplet.“

„Co ty, náno, tu budeš povídat? Furt lepší obrázek než to, co si přitáhl tvůj starej z bordelu z města. No, ať sundá kalhoty a ukáže tu bambuli, co se mu tam objevila.“

„Ty huso hloupá, to nemá z bordelu, kopla ho tam kráva, proto mu tak natekl.“

„Kráva, co má jen dvě nohy. Ale zato takovýhle cecky.“

„Držte huby, vy slepice, nebo se běžte hádat před kovárnu. My tu totiž potřebujeme debatovat,“ vložil se do ženské hádky kovářův hlas.

„Debatovat. Hoďte ho zpátky do moře. Stejně ho neprodáte.“

„Mlč, nebo tě vezmu klackem.“

„Co ty voči? Takhle ho fakt neprodáme.“ Poznal mezi hlasy hlas rybáře.

„Skočte někdo pro Starocha. Ten by si s ním mohl vědět rady.“

„Správně, Staroch. Že nás to nenapadlo dřív.“

„Protože mu furt čumíte mezi nohy, místo abyste přemejšleli.“

„Sám to ukazuje.“

„Hoďte na něj někdo už ten hadr.“

„Na tebe měli hodit hadr.“

„Že tě vezmu potěhem!“

Debata pokračovala v podobném duchu. Než přivedli Starocha, už znal skoro celou vesnici a věděl, kdo, kdy, s kým a kolikrát. To, že se objevil Staroch, poznal z napjatého mlčení, které se rozhostilo okolo. Ozvaly se šouravé kroky a do nosu ho udeřil pach zatuchliny, laciné kořalky a staroby.

„Kde jste ho našli?“ Starochův hlas byl skřípavý, ale autoritativní.

„V moři. Kousek odtud. U tý skály, jak vypadá jako želva.“

„Co to má s rukama?“

„Nevíme. Myslíme si, že se mu hojej.“

„To nemyslím. Ptám se, proč je má takhle u těla?“

„On je měl připoutaný řetězem u pasu.“

„Ukaž mi ten řetěz.“

Ozvalo se řinčení.

„To je dobrej řetěz. Kvalitní. Žádnej galejnickej. Co tam ještě bylo?“

„Co jako?“

„Loď, člun, nebo aspoň vor.“

„Nic jinýho.“

„No, na něčem musel připlout.“

„Ne, nic jinýho.“

„Chceš mi říct, že jste našli ve vodě chlapa s rukama připoutanýma řetězem k pasu, kterej si jen tak plave v moři? Vem si na sebe tenhle řetěz a neuplaveš ani deset metrů.“

„Bylo tam ještě veslo.“

„A čím se ho asi držel? Zubama?“

„No…”

„Sklapni. Nějakou loď, neviděli jste tady?“

„Loď? Tady? Starochu, vždyť víš, že sem by plul jen blázen.“

„Ptám se.“

„Ne, tady nikdo neviděl loď asi deset let.“

„Tak se ho zbavte. Prodejte ho, jak nejrychleji můžete. Ať zmizí daleko. Ani moře ho nechce.“

„No, proto jsme tě zavolali. Abychom ho mohli prodat, musíš mu něco udělat s očima. Nevidí.“

Staroch se nad ním sklonil. Intenzivní pach zatuchliny ho udeřil do chřípí. Ucítil, jak mu palec a ukazováček bolestivě otvírá oko, kam až to bylo možné.

„Oči má v pořádku. Něco mu tam nasypali a zničili mu nervy za okem.“

„Dá se to spravit?“

„Uvidíme. Hele, prcku, víš, kde bydlím?“

„Ale Starochu, vždyť je to tvůj vnuk.“

„Aha, kdo si to má pamatovat. Tak, kluku, utíkej ke mně. Na půdě mám pytlíky s různým kořením. Tak jdi dozadu a tam najdeš takovej pruhovanej. Je na něm namalovaný oko. Tak ten vezmi. Jasný?“

„Jasný.“ Ozvalo se zadupání dětských nožek.

„Tak, a teď třeba ty. Ty jsi taky můj vnuk?“

„Ano.“

„Výborně. Tak utíkej za bábou potratovou, ať ti dá mast z rulíku. Kdyby dělala chytrou, tak řekni, že se tomu říká beladona. A cpou si to do očí ženský, aby měly široký zorničky a dělalo jim to velký kukadla. Jasný?“

„Ale, dědo. Já za tou čarodějnicí…“

„Kušuj. Kdyby nebylo jí, tak nejsi na světě. Ta pomohla na svět většině z vás.“

„Ještě víc jich sprovodila ze světa,“ ozval se někdo.

„A co byste s tolika dětmi dělali? Topili je jako koťata? Jo, na seně se na tyhle věci nemyslí, a pak najednou rychle, rychle, hlavně ať se to nedozvědí sousedi. Ty jsi ještě tady?“

Znovu zadupaly nožky.

„Tak a teď, kováři, potřebuju vodu. Horkou. Ale ne tu, co v ní kalíš nástroje. Potřebuju tu nejčistší vodu ze studny. Dej ji ohřát, a když se začne vařit, kápni do ní pár kapek medu a kořalky. Jasný?“

Kovář něco zabručel.

Chvilku bylo ticho, jen občas někdo něco zašeptal. Ve Starochově přítomnosti se neodvážili vesničané klevetit. Za chvíli děti dorazily. Staroch se přehraboval v něčem šustivém. Pak povídá.

„Kováři, potřebuju hrnek vlažný vody. Můžeš to naředit se studenou.“

Chvilku bylo slyšet míchání, pak se sklonil nad nemocným.

„Opatrně tohle vypij.“ A začal mu lít cosi hořkého mezi zuby. Chvilku se nic nedělo. Pak se najednou vzepnul v křeči.