Tomáš Dušek

Čaroděj III.

 Hlavní mezi truchlícími

Copyright © 2015 by Tomáš Dušek

Copyright obálka © 2015 Nikola Dušková

ISBN 978-80-87901-19-9 (EPUB)

1

Seděl na lodičce a chytal ryby. Pokaždé, když vytáhl síť, byl spokojen. Nebylo toho moc, ale stačilo to k tomu, aby přežil do dalšího dne. Chatrč vyspravil a sítě už také uměl vázat.

Podíval se na břeh.

Oheň od rána ještě doutnal a u něj seděly v podřepu dvě postavy v turbanech.

Pomalu začal veslovat zpátky ke břehu. Když přirazil, povytáhl člun a zajistil ho před přílivem. Pak vzal síť a těch několik ryb a pomalým krokem se vydal k chatě.

Museli ho slyšet přicházet, ale ani se nepohnuli. Odložil ryby a pověsil síť.

„Zůstanete na večeři?“ oslovil ty v turbanu.

„Ne, spěcháme.“ Hlas byl skřípavý, s přízvukem.

„Tak povězte, co máte na srdci,“ usmál se a přistoupil k ohni. Jeden vstal a druhý se stále v ohni šťoural nějakým klacíkem. Sledoval, jak pomalu zháší plamínek za plamínkem.

„Hledáme Krále rybáře.“

„Není tu žádný král. Je jenom rybář.“

„To je v podstatě jedno. Máme ho předvést před naši paní.“

„Nemám poslední dobou chuť na ženský. Vyřiď své paní, že mi sirény v noci dělají lepší společnost. A která vlastně po mně touží? Magda, Pandora, Marie? Nebo, podle vašich turbanů, jedna z manželek samotného Šáha?“ zažertoval. Pozvedl oči od žhavých uhlíků a střetl se s pohledem stojícího hosta. V tu chvíli ho zamrazilo. Chladný pohled, při kterém projel mráz do morku kostí.

Chtěl se pohnout, ale ten, který se krčil u ohně, mu skočil po nohách. Ztratil rovnováhu a padl na záda. Jak padal, stihl ještě mávnout rukama, a z rukávu mu vypadly dvě vrhací dýky, které měl na ně pro jistotu připraveny. Praštil sebou a udeřil se do zátylku. Druhý na něj skočil a začal mu kroutit ruce, zatímco první už mu zkušeně svázal nohy. Turbany jim spadly a z temene hlav se vyřinula záplava sněhobílých vlasů.

Svázali ho a za nohy táhli pískem až na cestu. Tam stál vůz se dvěma koňmi. Hodili ho na vůz, strčili mu do úst roubík a převázali šátkem, aby ho nemohl vyplivnout. Přehodili přes něj plachtu. Pak vyrazili. Byl stále otřesen a snažil se utřídit myšlenky.

Mraziví. Kde se tu vzali? Jak na něj přišli?

Jeli rychle, několik hodin. Pak zastavili. Všude byl cítit odporný pach hniloby.

Poslouchal dohadování, ale nerozuměl slovům. Někdo z něho sundal plachtu.

Zamžikal do slunce, ale než stihl zaostřit, dopadla na něj obrovská smradlavá kůže. A na ni další. A pak další.

Tíha ho začínala dusit, nemohl dýchat. Po chvíli ztratil vědomí.

Probudil ho proud vody v obličeji. Zalapal po dechu.

Znovu na něj chrstli vědro vody.

Zamrkal a otevřel oči.

Před ním stál jeden z Mrazivých.

Rozhlédl se okolo. Nacházeli se na pobřeží a byla noc. Jen malý oheň osvětloval okolí.

Mrazivý se nad ním sklonil a prohlížel si ho. Pak chvilku drmolil něco s druhým v neznámé cizí řeči.

Potom se otočil k němu.

„Jsi král Ahonik?“

Vytřeštil na něj oči.

„Král Ahonik zemřel na Barbarské pláni. To ví i malé dítě.“

Přišel k němu a pozorně si ho prohlížel.

„Ahonik má na krku a na rukou jizvy od spálenin.“

„Byl jsem otrokem. Na poušti, kde se každý kov rozpálí od slunce, se mi pod okovy a pod otrockým obojkem dělaly puchýře. Nikdy se to nezhojilo.“

„A po celém těle má zbytky tetování a je samá jizva.“

„Památka na divokej námořnickej život. Měl jsem v každém přístavu ženskou, a tak jsem si nechal vytetovat jejich podobenky. A když jsem se potom usadil, nechal jsem si to sedřít, aby se mi lidi nesmáli.“

„Koutky očí má taky spálené od kyseliny.“

„V hospodský rvačce mi chrstli do očí vařící kořalku. Stihl jsem zavřít oči, víčka se zahojila, ale v koutcích očí zůstaly jizvy, jak se vyplavoval hnis s kořalkou.“

„A po celém obličeji drobné jizvičky.“

„Když jsem byl v lomu jako otrok, otesávali jsme kameny a odštěpky kamenů lítaly do obličeje a zasekávaly se tam.“

Znovu se na něj podíval.

„A Ahonik hrozně lže a umí se dobře vykrucovat.“

Mlčel.

Podal mu kýbl s vodou k obličeji.

„Hodně se napij, králi Ahoniku. Čeká tě dlouhá cesta bez vody a jídla.“

Hodně se napil. Vrazili mu znovu roubík a převázali mu ho opět šátkem. Pak ho popadli za ruce a nohy a hodili do připravené rakve. Na rakev víko.

S úlevou si všiml, že v rakvi jsou otvory, aby mohl dýchat. Nechtěli ho tedy zabít. Alespoň ne hned.

Ucítil, jak s rakví manipulují, a podle nárazu poznal, že ji naložili na vůz. Pak lehké údery a smrad hniloby, jak rakev zahazovali koňskými kůžemi.

Nakonec podle drobného drncání poznal, že vyrazili na cestu.

Opatrně se zkoušel různě pohybovat, aby zjistil, zda by se nedalo někde něco vymyslet. Hlavou narážel do boků rakve. Věděl, že mnoho času nemá, než se mu svázané údy umrtví natolik, že v nich ztratí dočasně cit.

Tyhle pohyby měly za následek to, že se rychle unavil a vyčerpal. Roubík ho dusil a vzduch v rakvi byl nedýchatelný a brzy ho nebylo dost.

Znovu omdlel.

* * *

Vůz s Ahonikem se vyhnul hlavnímu městu knížectví a pomalu se sunul k Šáhově říši.

Z vyvýšeného místa jej pozorovali Žabák s Nosáčem.

„Myslíš, že to přežije?“ zeptal se Žabák.

„Nevím,“ pokrčil Nosáč rameny, „ale hlavní je, že ho dostali. To paní vytočí do ruda, až to zjistí.“

„A?“

„No, potom se válka, myslím, neomezí pouze na tento svět. A možná, že i my se jednou vrátíme domů.“

„A kde sežene armádu? Jak se dostane k tunelu?“

„To už je její problém.“

* * *

V noci ho zase vytáhli z rakve.

„Tak co? Přiznej se! Jsi král Ahonik?“

Zakroutil hlavou.

„Král Ahonik je mrtvej. Zahynul na Barbarských pláních.“

„Jak chceš.“ Pokrčili rameny a hodili ho znovu do rakve.

Bez vody, bez jídla. Nesnažil se ani hýbat, byl v polobezvědomí. Jen dopadající kůže zněly jako hlína, která zasypává hrob.

Opět bez pořádného přístupu vzduchu, v dusné a páchnoucí rakvi. A znovu kodrcání vozu. A znovu bezvědomí.

Zase proud vody do obličeje.

Stejná otázka:

„Jsi král Ahonik?“

Klátil se napůl v bezvědomí. Když ho pustili, spadl do bahna. Nohy a ruce nateklé, bez citu. Děsivý strach z malých prostor. Ústa zkroucená od roubíku. „Ano, jsem král Ahonik. Už mě, prosím, nechte.“ Nešlo to ani vyslovit.

Nezahlédl vítězný úšklebek na jejich tvářích.

„Pít,“ šeptal popraskanými rty.

Znovu do rakve. Jak ležel, chrstli na něj několik kýblů vody.

„Šetři si s tou vodou. Teď už se dřít s kůžemi nebudeme.“

Přirazili víko a zaházeli kůžemi.

Voda byla studená, odporná. Během chvilky byla cítit po moči a výkalech.

Přesto ji pil. Nebo měl ten dojem, že ji pije. Měl totiž opět roubík. A znovu bezvědomí.

Neměl tušení, jak dlouho to trvalo. Realita se střídala s halucinacemi. Zdálo se mu, že je po smrti, a někdy měl jen pocit, že je to pouze jeho přání. Ve světlejších chvilkách se snažil zadržet dech a udusit se.

Voda zmizela, odtekla mezerami v rakvi. Zůstala jen hniloba, plíseň a dusno.

Probudilo ho ticho. Museli někde zastavit a podle všeho už stáli dlouho.

Je mrtvý, nebo ještě žije?

Napínal sluch, ale moc toho neslyšel.

Najednou ucítil, jak se vůz lehce zhoupl. Někdo se o něj opřel.

„Copak?“ uslyšel známý hlas.

„Kamínek v botě,“ odpověděl jiný.

Chvilku se vůz otřásal, jak si někdo vyklepával botu a přitom se opíral o vůz, aby nespadl.

„Pojď. Něco tu příšerně smrdí.“

„To páchne ten vůz. Co v něm vezou?“.

„Koňský kůže. Jsou od Šáha. Prej si z toho nechají u barbarů ušít sedla.“

„Sedla z koňský kůže na koně? To je divný.“

„Je to jejich věc. Pojď pryč, smrdí to jako hlava tvojí manželky, když ti ji tehdy Nik přinesl.“

„To jo. Kde mu je asi konec? Nevěřím tomu, že je mrtvej.“

„Lidi jako on neumírají. To by nebe spadlo na zem…”

Třesení ustalo a kroky se vzdalovaly. Ležel bez hnutí a z očí mu tekly slzy.

Probudila ho zima. Slyšel šustění a pohyb. I dýchat se dalo lépe.

Jemné houpání dávalo najevo, že ho táhnou po sněhu. Popraskané rty od žízně ho bolely, ale nemohl si je olíznout.

Musel být opravdu dlouho v bezvědomí. A znovu ho pohltila temnota.

Umíral.

* * *

Přijeli Pandořiným kočárem. Čerň a stříbro.

První Loki, pak podal ruku Pandoře a pomohl jí z kočáru.

Magda je vítala na hradním dvoře.

Všichni byli ustaraní.

„Neutopil se?“ ptal se Loki.

„Ne,“ zavrtěla Magda hlavou, „hlídaly ho sirény. Naháněly mu ryby do sítí. Pokud se něco stalo, nebylo to z moře.“

„Sirény mu nadháněly ryby do sítí?“ Loki zvedl udiveně obočí.

„Jo. Je naprosto neschopný rybář. Říkaly, že mu ty ryby musely do ok v síti přivázat, a stejně jich polovinu ztratil. Pokud by se na moři objevilo něco divného, věděly by to.“

„Jsi si jistá?“

„Naprosto. Děkuji vám, že jste přišli hned, jak jsem vám dala zprávu.“ Magda se celá třásla.

„Copak to šlo neposlechnout?“ otráveně se pousmála Pandora. „Celý hrad se třásl až v základech. Kleo ti vzkazuje, že by byl rád, kdyby to příště šlo diskrétněji.“

„Omlouvám se. Ale jsem z toho dost mimo. Myslela jsem si, že ho hlídám dobře. A najednou zmizel.“

Došli do jednoho ze sálů, kde čekalo pohoštění.

„Kdyby ho někdo zabil,“ ozval se Loki, „nejspíš by ho zatížil kameny a hodil do moře. A to bychom věděli. Takže žije.“

Magda si ulehčeně vydechla.

„Prohledal někdo okolí?“ zeptal se Loki.

„Mnohokrát,“ kývla. „Našly se jeho dýky. Ale to je všechno.“

„Stopy?“
„Prošlo tam hodně lidí. Pokud nějaké byly, jsou pryč.“

„Jak je to dlouho?“

„Druhý týden. Nejdřív jsem si myslela, že to zvládnu sama. Teprve pak jsem poznala, že ne.“

Loki sáhl po poháru a opatrně se napil vína. Dlouho ho převaloval po patře a pak polkl.

„Stanu se kvůli němu největším znalcem na známém světě,“ zabručel. „Někdo ho unesl. Protože kdyby odešel sám, kdyby zjistil, že o něm víme, nenechal by tam ty dýky.“ Pojedeme na místo, kde se to stalo. Z místních to nikdo nebyl, takže to musel být cizinec. Pokud nezjistíme nic v okolí, znamená to, že připluli po moři. Teď je otázka, kdo to byl. Ahonik má stále hodně nepřátel, jak z dob minulých, tak i z nynějška.“

„Občas sama nevím, na který jsem straně,“ pokývala hlavou Pandora.

* * *

Probudila ho příšerná hořkost. Lili mu něco hořkého do krku. A slaného. To zvýšilo pocit žízně.

Chtěl něco říct, ale nemohl. Ústa ho opět neposlouchala. Jako by se vracel zpět v myšlenkách a znovu ležel v kovárně, slepý a nemohoucí.

Na něco se ho ptali, ale nerozuměl jim. Tak ho nechali.

V noci ho probudila zima. A bolest. Ležel na zemi, přikrytý hromadou hadrů. Na stropě něco, co vydávalo mírné světlo.

V rohu malé vědro. Příšerná žízeň ho donutila se k němu připlazit. Prsty nemohl hýbat, jak zimou, tak proto, že se mu do rukou po dlouhé době v provazech nedostával cit. Trvalo dlouho, než k vědru dolezl. Bylo plné. Ale ledu.

Zhroutil se vedle něj, proklínaje osud.

Po nějaké době se opět probudil. Zima mu zalezla do kostí tak, že už se nedokázal pohnout. Chtěl zakřičet, ale nešlo to. Jenom nějaké skřeky.

Zkusil to znovu a pak znovu. Když už si myslel, že je konec, ozvaly se kroky.

Někdo přišel, chvilku ho pozoroval, pak odešel.

Po chvilce uslyšel znovu kroky, pak cinkání klíčů a otvírání mříží.

Chytili ho za ruce a nohy a hodili s ním na hadry. Do sedu. Pak ucítil vůni něčeho odporného, co mu přiložili k puse. Opatrně se toho napil. Bylo to hořkoslané. Přesto se napil znovu. A znovu.

Pomáhalo to. Žízeň zůstala, ale ztuhlost a bolest mizela, a dokonce měl pocit, že má víc síly.

Zvedl hlavu. Před ním stál asi desetiletý chlapec v hadrech, podobných těm, na kterých seděl, a v rukou držel misku.

Znovu se natáhl hlavou po misce, ale chlapec ucukl a zakroutil hlavou. Pak odešel.

Vrátil se za chvíli a donesl k pití něco jiného. Chutnalo to vodově a slizovitě, ale zahánělo pocit žízně.

Chlapec si ho chvilku opatrně prohlížel. Pak pohlédl opatrně ke dveřím.

„Krále Ahonika čeká příšerná smrt,“ zašeptal se silným přízvukem a odešel.

Druhý den přišel znovu. Tentokrát nemluvil. Nik si všiml vysoké postavy s karabáčem u dveří, tak se na nic neptal. Třetí den, pokud se chvílím mezi spánkem dalo říkat dny, přišel někdo jiný.

Strava stále stejná. První hrnek něčeho, co příšerně chutnalo, ale vracelo sílu, a druhý hrnek něčeho slizovitého, co zahánělo žízeň.

To už začínal chodit. Dokonce mohl i trochu hýbat prsty.

Procházel se po cele. Malé větrací okénko, kam se dala jen s velkou opatrností strčit ruka. Cit ještě neměl, tak nevěděl, co je dál.

Pak hromádka hadrů, na které ležel a kterou se i přikrýval, vědro na vodu a na výkaly. Voda se dala pít, jen když ji přinesli. Pak zamrzla. Občas ve vědru na výkaly donesli vodu a naopak.

Zima byla obrovská. Protože neměl žádné šaty, obaloval se všemi hadry, co našel, a zahříval se cvičením.

Nejvíc vzbuzovalo jeho zvědavost světlo na stropě. Bylo tvořeno jakousi houbou, která světélkovala. Dala se seškrábat. Pokud si ji položil na nějakou část těla, přilnula k ní a začala svítit jasněji. Nedala se ovšem sundat, musela se seškrábat i s kůží a zanechala hnisavé boláky.

Pár kousků napadalo na dřevěné vědro a začalo se tam rozrůstat. Nevěděl, čím je odstranit, aby si toho nevšimla stráž. Nakonec rozbil led a ostrými úlomky se mu je podařilo dát pryč.

Díky tomu si všiml v odrazu vody svého obličeje. Zděsil se. Pobyt v plesnivé rakvi z něj udělal chodící mrtvolu. Vychrtlý vrásčitý obličej, prošedivělé vlasy, zanícené boláky, popraskané zkrvavené rty. Sám sebe se polekal.

* * *

Nad Magdiným hradem létaly blesky.

„Tak toho bude Šáh litovat!“ zuřila Magda. „Převrátím jeho zemi naruby.“

„Paní! Paní!“ uklidňoval ji Nosáč. „Zatím nevíme, jestli opravdu v tom má Šáh prsty. Mohl to být kdokoliv, jen měli turbany. To přece nedokazuje, že je to práce samotného Šáha.“

„Ať to byl kdokoliv, natáhnu jeho střeva okolo celého knížectví. A ta osoba bude celou dobu při vědomí. Za to ručím.“ Za okny se blýskalo a vichr ohýbal stromy.

„Nerozčiluj se a zbytečně se nevysiluj, Magdo. Má pravdu,“ ozvala se Pandora. „Unesl ho někdo, kdo měl turban a mířil do Šáhovy říše. Loki nám poví, kde ten vůz s koninou skončil.“

Počasí se uklidnilo. Magda seděla a nepřítomně si pohrávala s plamenem svíčky. Pomalu ho formovala do ohnivé koule, tu pak začala mačkat, až z ní byla miniaturní kulička o velikosti broku. Potom sáhla do kapsáře, vytáhla lahvičku podobnou té, co nosil Ahonik, a kuličku přihodila k ostatním.

„Tohle tomu, kdo to udělal, narvu do chřtánu a pak to uvolním,“ brumlala nenávistně. Poté zvedla hlavu. „Co jsi tak bledej, Nosáči? Nikdo tě přece nenutí, abys u toho potom byl.“ Přivřela oči.

* * *

Zarachotily klíče a dovnitř vešel dozorce. Měl roztrhaný oblek a v ruce karabáč. Tím mu také ukázal, že má jít ven.

Nik se s povzdechem vysoukal z hadrů a vydal se za ním. Procházeli mnoha poschodími. Míjeli desítky lidí, zahalených do různých zbytků oblečení, s hlavami skloněnými. Občas okolo prošel nějaký Bělovlasý.

Jeden se zarazil a něco zasyčel na dozorce. Oslovený si klekl na zem a podal Bělovlasému bič. Ten jej vzal a přetáhl Nika po zádech. Pak něco pronesl k dozorci ve zvláštní skřípavě sykavé řeči, hodil bič na zem a šel dál.

Nik se kroutil bolestí.

„Nečum jim příště do očí,“ zašeptal dozorce, „měj hlavu skloněnou.“

„Tos mi nemohl říct dřív?“ odsekl mu Nik.

„Nesmíme spolu venku mluvit. A už vůbec ne po našem. Když někdo z nich přijde blíž, ukloň se, nebo tě hned zabijou.“

Nik sklonil hlavu a šli dál. Před nějakými dveřmi dozorce zastavil. Lehce zaťukal koncem karabáče a na zachrčení vstoupil dovnitř i s Nikem.

Stálo tam několik Bělovlasých a dvě zahalené postavy.

Dozorce popostrčil Nika doprostřed místnosti a sám s hlavou skloněnou došel ke dveřím.

Bělovlasí a zahalení si Nika prohlíželi. Pomalu ho obcházeli v kruhu. Pak se ho jeden zeptal:

„Kdo jsi?“

„Rybář z pobřeží,“ odpověděl.

Jeden z Bělovlasých vytáhl karabáč a několikrát ho přetáhl přes záda.

Nik bolestí poklesl v kolenou.

„Kdo jsi?“

„Jestli chcete slyšet, že jsem král Ahonik, tak řeknu jo.“ Sykal bolestí. „Ale ve skutečnosti jsem opravdu rybář. Král Ahonik zahynul na Barbarské pláni.“

Schoulil se a očekával ránu.

Zahalená postava něco zasyčela. Jeden z Bělovlasých došel k Nikovi, zvedl mu ruku a něčím ostrým ho řízl do zápěstí. Nik po očku sledoval, jak krev kane do baňky, a věděl, že je ztracen.

Pak Bělovlasý přisypal ke krvi nějakou šedozelenou směs a zatřepal baňkou.

Pozorně ji sledoval a pak zakroutil hlavou směrem k zahaleným postavám.

Bylo vidět velkou nejistotu. Chvilku se domlouvali a pak jeden z nich někam odběhl.

Za chvíli přišel s jiným, skalpovaným. Postavili ho před Nika a chvilku se s ním dohadovali. Ten si Nika prohlížel a kroutil hlavou.

Bylo jasné, že si na něj pamatoval jako na sebejistého, dobře živeného a upraveného muže. Teď tu před ním stála troska s prošedivělými vlasy, které v celých chomáčích vypadávaly, bílý vrásčitý obličej a vybělená kůže, která se v pruzích loupala. Strniště vousů.

Bělovlasí se mezi sebou hádali čím dál hlasitěji. Pak se jeden rozmáchl a praštil Nika do brady. Ten ránu nečekal a padl nazad.

Ostatní přiskočili a začali do něj kopat. Schoulil se do klubíčka a kryl si hlavu.

Když je to omrzelo, vrhli se na dozorce. I jeho zmlátili a zkopali. Nakonec odešli.

V místnosti zůstal jen dozorce, Nik a dvě zahalené postavy. Jedna pomalu přišla k Nikovi a něco konejšivého šeptala. Opatrně ho otočila na záda, pokrčila mu nohy v kolenou, a pak mu s dokonalou přesností dupla okovaným podpatkem na prsty u nohou.

Nik zařval. I přes ten řev slyšel zvláštní pisklavě syčivý smích.

Obě postavy se odebraly ke dveřím. Jen tak mimochodem pohladily po hlavě klepajícího se dozorce, který klečel s hlavou skloněnou u dveří.

Bylo ticho a byli sami.

Nik se třásl zimou, hrůzou a bolestí. Dozorce se rychle uklidnil.

„To je tady na denním pořádku?“ zeptal se Nik a opatrně si ohmatával prsty u nohou.

Dozorce vstal, přišel k Nikovi a začal ho mlátit hlava nehlava. Když se vyřádil, vyšel ven a za chvíli se vrátil se dvěma dalšími otroky. Vzali bezvládného Nika za nohy a táhli ho zpátky do cely, schody neschody. Za nimi šel další otrok, který stíral krev.

Seděl v cele a třásl se zimou a bolestí. Noha mu natekla a zmodrala. Nemohl chodit a cvičit, aby se zahřál. Občas do cely vešel dozorce a zmlátil ho. Cítil, jak mu ubývají síly.

Někdy dostal něco k jídlu. Jednou to byla poloslaná mazlavá polévka, jednou poloslaná mazlavá kaše.

Přemýšlel, jestli to nemá skončit. Už dávno si všiml, že otroci tady nejsou jako jinde. Tady se nenáviděli mezi sebou. Hierarchie začínala u sadistických dozorců a končila u sadistických pánů. Kolik měla mezičlánků, nevěděl.

Poslední kapka byla, když venku slyšel, jak dozorce mlátí někoho, kdo nebyl moc rychlý. Slyšel dětský pláč a skučení. Pak dovnitř vrazil uplakaný chlapec s polévkou pro něj. Slyšel, jak si mezi zuby šeptá:

„Až vyrostu, budu taky dozorce a budu mlátit všechny. Každýho.“

Tehdy vytáhl ruku zpod hadrů a snažil se hocha pohladit. Ten ucukl a pak mu vychrstl všechnu polévku do obličeje.

„Nesahej na mě, ty otroku smradlavej!“ zařval a odešel.

V noci, když záře na stropě mírně pohasla a zvuky z okolí utichly, si Ahonik počkal, až donesou v kýblu čerstvou vodu, dobelhal se k ní, vzal kbelík a tu ledovou vodu na sebe vylil. Pak si lehl na promrzlou zem a zavřel oči.

Třes pomalu ustával a Nika obklopoval klid a temnota.

2

Probouzel se pomalu. Nechtělo se mu vracet.

Obrovská bolest, pálení v konečcích prstů.

Začal kašlat.

„Klid, klid,“ uslyšel teplý lidský hlas. Nějaké ruce ho nadzvedly a podepřely mu záda.

Pomalu přicházel k sobě. Snažil se zaostřit. Před sebou uviděl rozmazanou postavu. Měl pocit, že ji poznává.

„Starochu,“ zasípal.

Otočil se k tomu, kdo ho držel. Tady už viděl jasněji.

„Ta z kuchyně.“ Chtěl ji obejmout, ale ruce ho neposlechly.

„Zůstaň v klidu,“ ozval se znovu hlas, „dám ti něco k jídlu.“

Otočil se znovu ke Starochovi. Rozostření zmizelo a před ním stál cizí starý muž v hadrech. Otočil se na Tu z kuchyně, ale místo ní tam stála stařena, usmívající se bezzubým úsměvem.

„Proč?“ zeptal se zoufale a sklonil hlavu.

„Proto,“ odpověděl dědek a posadil se k němu na zem. V ruce měl misku.

„Opatrně. Je to horký a odporný. Ale mělo by tě to postavit na nohy. Teda doufám,“ dodal, když se podíval na Nikovu fialovou nateklou nohu.

Nik odvrátil hlavu od misky. „Nemá to cenu.“

„Ale má.“ Starý muž posunul misku směrem k jeho ústům.

„Já nechci,“ odsekl.

Dědek chvilku mlčel. Pak potichoučku začal mluvit.

„Až hloupý zmoudří a donutí moudrého zhloupnout,

až slabý zesílí a donutí silného zeslábnout,

potom spojení těch čtyř udělá ze živých mrtvé

a mrtví ožijí a řev mrtvých porazí živé.

Pak dusot Obrovského zašlape pýchu Mrazivých

a vše zmizí v peří bílé holubice.“

Jak ta slova pronášel, Nik pomalu zvedal hlavu.

„Proroctví Muže bez tváře,“ zašeptal.

Starý muž zakýval hlavou.

„To proroctví má pokračování. Poslouchej:

Až měnivec prozradí skrytého,

až mírný projde ohněm a zuřivá ztratí sílu,

až promluví ten, kdo mluvit neumí,

až nepokojný zhlédne světla na nebi,

až pokorná vrátí život živým,

pak vyvolený přivede život k oblakům

a holubice potrhá sněžného tygra.“

Nik seděl v předklonu a přemýšlel. Miska u jeho úst se netrpělivě pohnula.

„Tak, a teď otevři pusu.“ Hlas, který poroučel.

Poslušně ji otevřel. Polévka byla horká, odporná.

„Je to opravdu hnusný. Co to je?“ otřásl se.

„Houby z Benetnaše.“

„Benetnaš? Neznám. Kde to je?“

„Daleko. Hodně daleko. Benetnaš je hvězda. A na jedné z jejích planet rostou tyhle houby.“

Mlčel a zíral. Pak to nevydržel.

„Co je to planeta?“

Podíval se na něj a zakroutil hlavou.

„Svatá prostoto! Planety jsou světy, na kterých žijeme. A hvězdy jsou slunce.“ Přiložil mu znovu misku k ústům.

Nik polkl a zašklebil se odporem.

„Degeneration?“ zeptal se.

Starý muž přikývl a opět mu podal misku.

Polykal a přemýšlel.

„Jak se jmenuje můj svět? Vlastně… Tedy moje planeta,“ opravil se.

„Jméno tvojí hvězdy je Sadira. A tvoje planeta se jmenuje Sadira II.“

„Krásné jméno.“

Starý muž kývl hlavou.

„A my jsme kde?“ zeptal se.

„Stále na Sadiře. Jsme v pevnosti Mrazivých, Poslů Mrazu, poddaných Ledové královny.“

„Takže mám šanci?“ zeptal se Nik s nadějí v hlase.

„Šanci na co?“

„Uprchnout domů.“

Starý muž zakroutil hlavou.

„Ne. Rozhodně ne teď a takhle. Musíme získat čas.“

„Kdo jsi?“ Nik naklonil hlavu a pátravě si starého muže prohlížel. „Jak jsem se sem vlastně dostal?“

Starý muž kývl hlavou.

„Na tohle jsem čekal, že se zeptáš jako první. Dozorce si všiml, co jsi provedl, a dostal strach, že by se Mraziví po tobě mohli ptát. Tak zavolal mě a já tě nechal přinést k sobě.“

„A ty jsi?“

„Já jsem doktor. Někdo musí léčit otroky, aby se ty nemoci nerozlezly všude a nechytili to Mraziví, anebo se to nerozšířilo moc a nevymřela jim pracovní síla. Jsem otrok jako všichni, jen jsem hluboko v zemi, je tu tepleji. Nechávají nás tu trochu v klidu, protože nás potřebují,“ vzdychl. „Teď lež, nemám tu jenom tebe. Bude se o tebe starat tady Teta.“ Ukázal na stařenu za Nikovými zády. „Je hluchá. Měla by být zabitá, ale tady je schovaná, a nějakým zvláštním smyslem pozná, že se blíží Mraziví, a dokáže se ukrýt a varovat ostatní. Zatím se měj a snaž se dát brzo dohromady. Zkusím tě udržet z dosahu Mrazivých, ale na Sadiru zapomeň, tunel v ledu hlídají stovky Seleleků.“

„Ale co mám potom dělat?“

„Prostě se zamícháš mezi ostatní otroky a budeme čekat.“

„A co když mě začnou hledat? Co když mě Mraziví budou chtít vidět? Neodneseš to?“

Ušklíbl se.

„Myslíš, že je pro doktora problém natřít mrtvole nohu na modro, nalepit tam tu trochu vlasů, co ti zbyla, trošku napodobit zbytky tetování a pak přivést dozorce? A tomu pak se smutnou tváří oznámit, že jsem dělal, co se dalo, ale bohužel…” Usmál se a odešel. Nik ho sledoval, jak jde k dalšímu nemocnému a pak k dalšímu, a potom usnul.

S trhnutím se probudil. Otevřel oči. Před ním stál ten desetiletý chlapec, který ho varoval, že krále Ahonika čeká těžká smrt.

„Kdo jsi?“ zeptal se ho.

„To je Jadar. Můj nástupce,“ ozval se za ním Starý muž.

Otočil se za ním. „A promiň, že jsem se nezeptal. Ty se jmenuješ jak?“

„Říkej mi Doktore. Dává mi to pocit, že jsem důležitý,“ zachrčel. „Jadar tě má na starost. Zkusí tě naučit, jak to tady chodí.“

„Chodí?“ Smutně se podíval na svoji promodralou a nateklou nohu.

Doktor pokýval hlavou. „Kontroloval jsem to. Zlomený to nemáš. Ale špatně se to hojí, mám nedostatek léků. Potřebovali bychom čerstvé ovoce a maso. Ale jediný, co dostaneme, je šlichta z hub. Trochu nasytí, ale to je všechno. Pokusím se dostat z tebe tu špatnou sraženou krev.“ Odešel.

„Děkuji ti za varování,“ zašeptal k Jadarovi.

Pousmál se a kývl.

„Moc toho nenamluvíš.“

„Je to tak lepší,“ odpověděl mu chlapec. „Někdy tě zbijí jenom proto, že mluvíš. Jenom proto, že ti nerozumí.“

„Jasně. To bych se teda měl co nejrychleji naučit syčet po jejich.“

Jadar se usmál. „Není to nic těžkého. Za pět let to zvládne každej.“

„Pět let tady rozhodně trávit nehodlám.“

Jadar se zase usmál.

Ozvalo se šoupání nohou; doktor se vracel. „Mám tady něco, co by mohlo pomoci. Přiložím ti na tu nohu pijavice.“

„Pijavice?“

„Jojo. To by mělo pomoct. Ale škoda té krve. Už takhle jí máš málo.“

„Doktore?“

„Copak?“

„Potřeboval bych nějaké šaty.“

„Hadry jsou tady obrovský problém. Pořád jich je málo. Pokud mi sem jde nemocný nebo zraněný, většinou už bez šatů. Zkusím někde něco najít, ale bude to bída. Kousek hadru tu má pro někoho větší cenu než tvůj život.“

* * *

Seděli zamlkle u stolu.

„Já se o ten vůz opíral,“ kýval hlavou pán z Neumětel. „Byl jsem od něj takovej kousek. Nikdy si to neodpustím.“

„Možná už nebyl naživu,“ snažil se ho utěšit Loki.

Sledovali Magdu. Seděla otočena zády k nim, čelem ke krbu, a hrála si s ohněm.

„Magdaleno, je tu zima!“ přerušil Drakul mlčení.

Ani nezareagovala a dál žmoulala plameny do malých kuliček.

Otočili se znovu k sobě. Loki kývl prstem, aby se naklonili blíž. „Nejdřív jsem se bál hlavně o ni,“ zašeptal. „Ale teď začínám mít větší strach z ní.“

„Proč?“ zeptal se potichu Drakul.

„Nevím. Ale mám pocit, že se mění. Něco se s ní děje. Ahonik byl pro ni opora v tomhle světě. Byl jediný, koho měla, a hlavně jediný, kdo dokázal usměrňovat její sílu. Ale všimni si teď. Včera si ostříhala nehty. A teď je má zase jako drápy. Kytky okolo ní vadnou, tráva pod jejíma nohama šedne. Přibliž se k ní a máš pocit, že se začínáš dusit.“

Ostatní souhlasně pokyvovali hlavami.

„To je pravda.“ Pandora se opatrně podívala ke krbu. „Aniž to ví, vysává energii z okolí, její vztek se začíná měnit ve špatnou sílu.“

„Královna smrti?“ zeptal se pán z Neumětel.

Pandora a Loki znovu kývli.

Chvíli bylo ticho. Každý si v hlavě přemílal báje o Královně smrti, ukončovatelce života, ničitelce běhu věcí. Po chvíli se zase k sobě sklonili.

„Ale co s ní?“ zeptal se Drakul. „Jestli se opravdu přemění v Královnu smrti, zastaví ji něco? Možná by bylo lepší včas…“ A přejel si hranou ruky po krku ve známém gestu.

Loki se podíval na Pandoru, a ta odevzdaně zakroutila hlavou. „Na to je asi pozdě. V tomhle stadiu už ji nezastaví nic. Už je silnější než ta paní s kosou.“

* * *

Na nohu už mohl došlápnout. Hojilo se to pomalu, ale hojilo. Belhal se s mrtvolou na zádech až dozadu, pak ještě dál. Prošel do jiné místnosti. Uprostřed byla vyhloubena velká díra, ze které vycházelo jasné světlo. Hodil mrtvolu dovnitř. Ozvalo se žuchnutí těla a světlo trochu pohaslo. Když přinesl další, už zase zářilo naplno.

„Kolik dneska?“ zeptal se Doktor.

„Nevím. Okolo dvaceti.“ Utřel si čelo.

„Hm. Na zítra tě čeká skoro stejný počet.“

„Hodím je tam hned.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože na dnešek na ně můžu vyfasovat polívku. Kdyby mě kontrolovali, tak vždy můžu tvrdit, že umřeli před okamžikem. A polívka se rozdělí mezi ostatní.“

Pokýval chápavě hlavou.

„Proto dostávám dvě polívky místo jedné.“

„Ano. A ještě něco dostanu výměnou za hadry, když je někde nestihnou sundat. Ale to se snažím spíš vyměnit za nějaké léky nebo zeleninu.“

„Asi bych měl vypadnout. Zbytečně tu užírám jídlo.“

Doktor kývl hlavou.

„Měl. Mohli by tě tu objevit. Nohu už máš skoro zdravou, zesílil jsi taky dost. Než odejdeš, něco ti ukážu.“

Došli k jednomu lůžku. Ležela tam mrtvola rozmlácená k nepoznání.

„Kdo to je? Měl bych ho znát?“ Nik si prohlížel zohavený obličej.

„Tvůj dozorce. Mraziví si znovu pro tebe přišli a nenašli tě. Tak si vymlátili vztek na něm.“

Prohlížel si mrtvolu a mlčel. Doktor ho pozoroval.

„Co cítíš?“ zeptal se ho potom.

„Mám na ně vztek. Chtěl jsem si ho umlátit sám.“

Doktor vzdychl. „Ty se nezměníš. Zítra jdeš mezi ostatní otroky.“ Otočil se a odešel.

Nik ještě chvilku mrtvolu pozoroval.

„Ne, Doktore,“ vycenil zuby v samolibém úsměvu, „v tomhle se opravdu nezměním.“

Než odešel, navštívil kout, kde Doktor schovával hadry na výměnu. Chvilku tam hrabal a třídil. Pak si vzal několik kousků hadrů. Zašel k místnosti, kam házel mrtvoly. Věděl, že otroci nesmějí mít žádnou zbraň, ale rozhodně nepatřil k těm, kteří se řídí nařízeními. Opatrně sáhl do štěrbiny ve skále a vytáhl kostěnou jehlu a malý nožík, také z kosti.