Tomáš Dušek

Svět bez kříže

Copyright © 2022 Tomáš Dušek

ISBN 978-80-87901-32-8

Prolog

Vracel se. Šel pomalu, co noha nohu mine. Zaprášená chodidla pomalu zvedal z prachu cesty.

Byl zesláblý. Hlava se mu točila a rozpraskané rty bolely. Naprázdno polykal, jak se snažil alespoň zdáním vlhkosti ochladit vyschlé hrdlo. Ohnutý sledoval prach cesty.

Krok… krok… krok… Zastavil se, aby si na chvíli odpočinul. Potom zase.

Krok… krok… krok… Náhle uslyšel mekot a bečení.

Míjel stádo koz a ovcí. Mladý pastevec nepohnutě stál, opíral se o dlouhou pasteveckou hůl a zvědavě pozoroval unaveného muže.

„Nemáš žízeň?“ zeptal se ustaraně, když ho muž míjel.

Unavený muž se zastavil. Kalným zrakem se podíval na pastevce. „Žízeň mám,“ potvrdil. „Ale od tebe nic nechci.“

„Proč?“ podivil se pastevec. „Ublížil jsem ti někdy nějak?“ zeptal se vyčítavě.

Unavený muž přemýšlel. „To ne,“ zavrtěl po chvíli hlavou. „Vždy ses ke mně choval slušně.“

„Tak vidíš.“ V pastevcových rukou se objevil džbán plný chladivé vody.

„Na,“ nabídl džbán unavenému muži. „Je to voda. Vím, že víno bys nepřijal,“ pozvedl pastevec džbán unavenému muži až k ústům.

Unavený muž žádostivě olizoval popraskané rty. Lačně hleděl na chladivý nápoj. „Nechci,“ odstrčil od sebe džbán.

Pastevec zavrtěl nechápavě hlavou a džbán z jeho rukou zmizel. „Nerozumím ti,“ vzdychl.

Unavený muž si ho zamračeně prohlížel. „Proč jsi zase tady? Nepokoušel ses mě již dost?“ zeptal se pastevce.

Stádo zmizelo. Místo pastevce stál mladý muž oděný ve zlatém rouchu. Dlouhé černé vlasy mu v malých prstýncích padaly až na ramena. Propleteny je měl zlatými drátky a místy svázány do malých copánků. Vousy, černé jako noc, se leskly a voněly drahocenným olejem.

„A kdo říká, že tě jdu pokoušet?“ rozhodil uraženě rukama. Zlaté prsteny zasvítily v odlesku slunce. „Navštívil jsem tě v poušti třikrát. Třikrát,“ zvedl muž oděný ve zlatém rouchu tři prsty. „Nabídl jsem ti lásku. Bohatství. Nesmrtelnost,“ ukazoval na prstech. „Všechno jsi odmítl. Je něco víc, co bych ti mohl nabídnout?“

Unavený muž přemýšlel. „Ne,“ odpověděl po chvíli.

„Vidíš,“ usmál se posmutněle muž oděný ve zlatém rouchu.

„Tak proč jsi tady?“ zeptal se znovu unavený muž

„Přišel jsem ti poblahopřát k vítězství.“ Muž oděný ve zlatém rouchu napřáhl k unavenému muži svoji ruku.

Unavený muž ji nedůvěřivě sledoval. „Poblahopřát?“

„Ano. Vyhrál jsi a já jsem prohrál.“

Unavený muž podezíravě sledoval zpod víček muže oděného ve zlatém rouchu. „Prohrál?“ zeptal se. „Ty přece nikdy neprohráváš.“

„Mýlíš se.“ Muž oděný ve zlatém rouchu stáhl svoji ruku zpět. „Prohrávám. Stále prohrávám,“ dodal se smutkem. „Ale nesu prohru statečně. A držím slovo.“ Muž oděný ve zlatém rouchu lehce pokrčil rameny.

„Držíš slovo?“

„Jistě. Copak jsem někdy porušil slib?“ urazil se muž oděný ve zlatém rouchu. „To vy, lidé, stále lžete. Kličkujete. Domluvíš si s nimi pravidla, a za chvíli je zase vše úplně jinak. No, řekni: Kde má být potom důvěra? Kde je řád tohoto světa? Pokud to takhle půjde dál, jak to asi vše dopadne…“ rozhodil rukama muž oděný ve zlatém rouchu.

Unavený muž pokrčil rameny. „Lidé už jsou přece takoví. Už sis mohl zvyknout. Za ty roky, co chodíš po světě.“

Muž oděný ve zlatém rouchu mlčel a smutně sklonil hlavu. Chvíli bylo ticho.

„Odcházím,“ řekl unavený muž muži oděnému ve zlatém rouchu. „Snad je to naše poslední setkání.“

Bylo ticho. Unavený muž udělal několik kroků. Šel pomalu, ještě pomaleji než dříve. Jako by věděl, že to ještě není konec.

„Jdi si,“ ozvalo se za ním. „Jdi si svojí cestou. Beze mě.“

Unavený muž neodpovídal a šel si pomalu svojí cestou.

„Víš vůbec, co tě na té cestě čeká?“ uslyšel za sebou otázku.

„Vím.“ Unavený muž ještě trochu více zpomalil.

„Opravdu?“

„Vím.“

„Co?“

„Smrt.“

„Smrt?“

„Zabijí mě. Zemřu hroznou smrtí. Přibitý na kříži.“

„A dál?“

„Co dál?“

„Víš vůbec, co bude pak?“

„Vstanu z mrtvých. Vstoupím ke svému otci na nebesa.“

„A dál?“

Unavený muž se zastavil. „Co dál?“ nechápal.

„No, co bude dál?“ Otázka narazila do jeho zad jako kámen.

„Nastane nebeské království.“

„Opravdu? A jak bude vypadat?“

Unavený muž stál. Tak jistý si nebyl. „Za tisíc let. Vrátím se. Za tisíc let…“ nedokončil.

Lehce zavál horký pouštní vítr a muž oděný ve zlatém rouchu stál najednou přímo před ním.

„Ne. Ani za tisíc let. Nevrátíš se,“ vmetl mu vztekle do obličeje.

„Vrátím. Sestoupím…“

„Lžeš. Nesestoupíš,“ skočil mu do řeči muž oděný ve zlatém rouchu.

„Sestoupím. Vrátím se. Slíbil jsem to.“

„Komu?“

Unavený muž se na krátkou chvíli zarazil. „Ještě nikomu. Ale slíbím to.“

Muž oděný ve zlatém rouchu se ironicky ušklíbl.

„Proč chceš vlastně umřít na kříži?“ změnil najednou téma.

„Protože miluju lidstvo. Vezmu na sebe všechny jeho hříchy.“

„Vykoupíš ho a lidé přestanou hřešit. Zvláště ti, kteří uvěří, že jsi boží syn.“

„Ano.“

„Vážně? Možná bys měl něco vědět.“ Muž oděný ve zlatém rouchu se změnil v krásnou dámu a předstoupil před unaveného muže. „Něco ti ukážu. Dívej se pozorně.“ Napřáhla před něj dlaň.

Muž se zahleděl do dlaně. Sledoval magické čáry malované henou. Těžká příjemná vůně a pach ženského těla ho omámil a zamotal mu hlavou. Několikrát zamrkal a snažil se odvrátit zrak, když tu náhle v dlani uviděl sám sebe. Viděl svoji tvář pokrytou krví, trnovou korunu a zmučený obličej.

„Vidíš?“ zeptala se žena. „Tady umíráš.“

Unavený muž pokrčil odevzdaně rameny.

„A tady. Tvoji učedníci. Podívej, jak dopadnou.“ Dáma se naklonila, aby lépe viděla do své dlaně. „Třeba Pavel. No, hrozná smrt.“ Otřásla se. „To jim opravdu přeješ? Opravdu?“

Unavený muž neodpovídal.

„A vidíš. Tvoji první následovníci. Hmm. Roztrháni lvy. Ts ts ts,“ zavrtěla žena hlavou. „Tolik ti věří, že i v okamžiku smrti volají tvé jméno.“

Unavený muž pohlédl na ženu a potom zpátky na dlaň.

„A tohle, no, gratuluji. První císař uznal tvé náboženství. Modly starých bohů se kácí. A vše se obrací. Jásej!“ zasmála se žena.

Unavený muž nejásal.

„A teď, vidíš? Čas se zrychlil. Vítězné tažení tvé víry. No, není to zrovna úplně košer,“ zasmála se žena. „Ale co je nám do těch mrtvých. Hlavně, že zvítězíme, ne?“

Unavený muž mlčel. Oči mu kmitaly po dlani, jak sledoval budoucnost.

„A hele, Jeruzalém. Město míru. Tolik krve, no jo. Ve tvém jménu, pro tvoji slávu. A vidíš, co mají ti chlapi na zádech? Kříž. Ne rybu, jak to původně mělo být, ale kříž. Co by tam měli, pokud bys zemřel třeba sekerou?“

„Dej tu ruku pryč,“ zasípěl unavený muž.

„Ale no tak. Nechceš vidět pravdu? Neboj, nebude to dlouho trvat. Tisíc let uplynulo, a ty stále nikde. Jako by tě někdo podvedl. Nebo ty jsi podvedl je? Ovečky čekají, a pastýř nikde,“ smála se žena. „A jedeme dál. Jedni jdou do války a líbají kříž, druzí mají na opasku, že bůh je s nimi. Chápeš to? Všichni se zabíjejí ve jménu boha. Ve jménu tvém. A ve jménu otce tvého.“ Žena zavřela ruku a obraz na dlani zmizel. „A řekni mi: Povede se někdy válka ve jménu ďábla?“ Stála s výsměchem v očích.

Unavený muž mlčel.

„Říkal jsem, že se vrátím,“ řekla potichu žena. „A to poslední, co ti nabídnu, to nebude pokušení. Bude to mnohem horší. Nabídnu ti pravdu.“

Unavený muž zavřel oči. Po tvářích mu kanuly slzy a tvořily na obličeji dlouhé cestičky, jak smývaly z tváře prach pouště.

„Jdi si za svými učedníky. Naplň svůj osud a nech lidi, ať mají krev na rukou a jméno tvého otce na rtech. Protože jinak to nebude. Ty to víš.“

Chvíli bylo ticho. Žena se změnila v důstojného starce. Pokrytý byl temně rudým pláštěm a pod ním se mu rýsovala velká křídla.

„Anebo se vrať se mnou do pouště a zůstaň se mnou. A potom ti lidi, které tolik miluješ, nebudou zabíjet kvůli bohu, ale kvůli padlému andělu. Ne kvůli tvému otci, ale kvůli mně.“ Stařec se sklonil k unavenému muži a z úst mu byl cítit smrad hniloby a smrti. „Vezmu na sebe tíhu tvé viny i vinu všech. Ponesu na svých křídlech cejch zoufalství a bolest a neštěstí. Otec tvůj bude bez viny. Já budu vinen. Udělej to pro něj, udělej pro celý svět. Hoď tu špínu na mě. Ještě stále můžeš. Pořád máš ještě na vybranou.“

Stařec zmizel. Zmizelo stádo koz a ovcí. Zbyla jenom poušť a horký polední den. Na té poušti stál unavený muž a přemýšlel.

Díl I. - Příležitost pro kata

Kapitola první – Stach (6. 3. 1401)

Stach ztěžka dýchal. Pot mu stékal z čela a pálil v očích. Zhluboka se nadechoval a šetřil si síly.

Oba protivníci se rozdělili. Každý po něm šel z jiné strany. Přilby už dávno všichni shodili, bránily jim ve výhledu. Na hlavách jen kapuce z železných kroužků a pod nimi prošívané plátno, propocené a čpící několikatýdenní špínou.

Stach rychle hodnotil situaci. Pokud zaútočí z obou stran, mohli by mít šanci. Začal opatrně couvat. Musel ustupovat v kruhu, jinak by narazil na hradbu z těl a železa, která je obklopovala.

Zachmuření rytíři, stojící kolem, všichni zakutí do železa, zvědavě pozorovali každý jeho pohyb.

Jeho protivníci ho začali sledovat. Mylně si vysvětlili jeho ustupování jako slabost a opatrnost.

Po několika krocích už stáli oba dva vedle sebe. Tam, kde je Stach chtěl mít. Zastavil se a znovu si je prohlédl. Vyšší a hubenější je mrštnější. Je opatrný. Váhavý. Menší a silnější je odvážnější. Musí donutit hubenějšího zaútočit jako prvního. Potřebuje jejich přesilu využít proti nim.

Mávl rukou proti hubenějšímu. Hubenější se chytil na vějičku a zaútočil. To rozhodlo.

Stach ho chytil za napřažené ruce a smýkl s ním o zem. Přímo pod nohy druhého protivníka, který zaútočil o zlomek vteřiny později. Ozvalo se řinčení železa a vzteklé nadávání.

Stach svojí vahou nalehl na ležící těla a silnějšímu protivníkovi zkroutil ruku za záda. „Proste o milost!“ poručil.

Hekali a skučeli pod ním, jak je jeho váha drtila, ale vzdát se nechtěli. Stach se trochu naklonil bokem, aby váha jeho těla zvýšila tlak na oba panoše pod sebou, a ještě více zkroutil tomu silnějšímu ruku. „Vzdejte se!“ nařídil jim znovu.

Náhle do jeho těla narazilo něco těžkého. Pustil ruku a skutálel se z obou těl. Okamžitě vyskočil na nohy.

„Uzdiči! Ty zkurvysyne zasranej!“ zaklel.

Uzdič stál u ležících panošů a šklebil se. „Máš to moc jednoduchý. Dva na jednoho. Co zkusit tři proti jednomu?“

Okolní rytíři se rozchechtali a začali souhlasně povykovat. Stach nelenil. Dřív, než stihl kdokoliv zareagovat, vyrazil proti Uzdičovi. Celou svojí vahou do něj narazil. Uzdič odletěl několik kroků vzduchem a vrazil do těl okolo stojících přihlížejících. Stach na nic nečekal a znovu narazil celým tělem do Uzdiče. Hradba těl rytířů se tím nárazem prolomila a zbortila. Náraz to byl tak silný, že prohnul prsní plát Uzdičova brnění a zmáčknul mu hrudní koš. Uzdič lapal po dechu a zvedl pravou ruku na znamení, že má dost. Stach koutkem oka sledoval vstávající panoše. Vypadalo to, že už se jim do boje moc nechce.

To ovšem Stacha vůbec nezajímalo. Na nic nečekal. Znovu náraz brnění do brnění a všichni se váleli v prachu. Stach byl první, kdo byl na nohou. Rytíři hýkali nadšením a mlátili se do brnění.

Koutkem oka pozoroval Uzdiče. Funěl a strhával ze sebe zbroj. Z naraženého nosu mu tekla krev. Během pár okamžiků se na něho vrhne.

„Nepleť se do toho,“ varoval ho Stach.

„A proč ne?“ Uzdič odplivl krvavou slinu do prachu. „Bojíš se, ty proklatče?“

Všichni ztichli a Stachovi se nahrnula krev do hlavy. Podíval se do míst, kam odložil meč, ale ten tam nebyl. Zato Uzdič svíral v ruce dlouhou dýku.

„Zrádce. Hnida proklatá. Zbabělec. Ubožák,“ provokoval Uzdič a pevněji sevřel dýku.

Stach sevřel ruce v pěst a odhadoval své šance. Za sebou uslyšel, jak někdo povytáhl meč z pochvy, a věděl, že to nebude na jeho obranu. Začínalo to být osobní. Až moc osobní, a Stachovy šance na přežití byly velmi malé. Najednou do arény vstoupil někdo další. Nastalo okamžité ticho.

Hejtman Smola stál před Stachem. Byl skoro o hlavu a půl menší než Stach, přesto jeho autorita byla tak velká, že umlčela veškeré násilí. „Stachu,“ pronesl a podíval se mu přímo do očí. „Máš jít okamžitě ke knížeti,“ poručil. Potom se rozhlédl po okolí. Zkontroloval oba panoše i zamračeného Uzdiče, který rychle schoval ruku za záda.

„Okamžitě!“ zopakoval důrazněji.

Stach si vzal své věci. Okolní rytíři jim udělali uličku.

„Děkuju,“ poděkoval Stach Smolovi, když se vzdálili. „Uzdič zase provokoval. Není snad dne, aby se o mě neotřel.“

Smola jen pokynul hlavou. „Máš jít opravdu ke knížeti. Nevymyslel jsem si to, abych tě zachránil.“

Stach si povytáhl meč a zkontroloval si, zda mu do pochvy někdo nenasypal písek.

„Pořád to samý?“ Smola hleděl na Stachovo počínání.

Ten se jen ušklíbl. „Nenávidí mě,“ žaloval. „Tohle bylo připravený. Uzdič měl dýku.“

„Nenávidí nás,“ lehce vzdychl Smola. „Odpusť mi to.“

„Co ti mám odpustit?“ nechápal Stach.

„Odpusť mi, že jsem tě vzal do knížecí družiny.“

„Bylo to mé rozhodnutí připojit se ke knížeti. Ty jsi mi to jen navrhl. Nedávej si to za vinu,“ lehce mávl rukou Stach a znovu si zkusil některé kusy brnění, jestli se ve rvačce neuvolnily.

Smola mlčel a dál rázoval dlouhými kroky, že mu Stach sotva stačil.

„Co mi chce kníže?“ zeptal se Stach, když se ocitl vedle Smoly.

„Nevím.“

Procházeli celým ležením. Všude bylo bahno, koňské výkaly, desítky motajících se sluhů, panošů, pážat, rytířů, otroků, dobytka, kupců, prostitutek, kejklířů, tuláků, žebráků, drobných řemeslníků a dalších individuí, která se vždy objeví ve chvíli, kdy se vojsko někde utáboří na dobu delší než jeden den.

Minuli těch pár stromů, jejichž dřevo neskončilo na ohništi jen díky tomu, že na jejich větvích viselo několik nešťastníků, kteří měli tu smůlu, že byli chyceni při takových hloupostech, jako je zlodějna, falešná hra, vražda, podvod, čarodějnictví, urážka knížete, obcování s dobytkem, cizoložství (samozřejmě se týkalo pouze žen) a dalších drobností, které se možná jindy tolik netrestaly, ale v této vypjaté době sloužila i malá záminka k velkému trestu.

Smola si cestou koupil od potulného prodejce uzené kuře a teď ho pojídal. Než došli ke knížeti, stihl ho skoro celé spořádat.

Stráž u knížecího stanu Stacha i Smolu znala. Ozbrojenci kývli hlavou, že mohou vstoupit. Stach vešel, Smola zůstal venku a dojídal kuře.

Ve stanu bylo přítmí. Tmu zahánělo několik svíček. Kníže Litomir stál u stolu, na kterém měl mapu celé země. Stáli u něj i dva hejtmani a o něčem důležitém se dohadovali. Prsty bodali do mapy a něco knížeti vysvětlovali.

Stach čekal. Věděl, že kníže o něm ví a očekává ho. Jinak by ho hlídka u vstupu do stanu vůbec dovnitř nepustila. Zvláště, pokud by měl kníže jednání s hejtmany.

Smola byl sice také hejtman, ale nejspíš pozván nebyl. Kníže mu nevěřil. Stejně jako nevěřil Stachovi.

A Stach dobře věděl proč. Patřili totiž společně se Smolou a několika dalšími rytíři mezi Prokleté.

Kníže se ještě chvíli radil s hejtmany a potom zvedl hlavu.

„Stachu,“ oslovil Stacha.

„Kníže.“ Stach lehce pokynul hlavou.

„Jak ti jde výcvik panošů?“ zeptal se kníže.

Stach lehce pokrčil rameny, což v brnění nebylo skoro vidět. „Jde to,“ odpověděl a čekal. Kníže si ho nezavolal, aby se ho poptal na výcvik.

Lehce pokynul hejtmanům a poručil jim: „Nechte nás o samotě.“

Hejtmani sjeli Stacha pohledem a vykráčeli ze stanu. Stach stál a čekal, zatímco kníže pil z poháru. Zpod obočí pozoroval Stacha. Ten zase sledoval knížete.

Kníže Litomir se vůbec nepodobal svému otci. Byl hubený, až skoro vychrtlý. Pleť měl bílou, vlasy světlé, želízkem upravené do kudrlin. Brnění, které měl kníže na sobě, bylo dělané z mnohem tenčích plechů, než měli ostatní rytíři. Jeho panoši a pážata mu ho pravidelně čistili, takže se lesklo tak, že se v něm Stach mohl prohlížet. V boji to byl lákavý cíl pro nepřátelské šípy.

Stach byl velký. Vlastně nebyl velký. Byl obrovský, mohutný a měřil něco málo přes dva metry. Byl tak velký, že i kníže, který měl sám okolo sto osmdesáti centimetrů, musel zvednout hlavu, aby mohl pohlédnout Stachovi do očí.

„Brzo vyrážíme,“ přerušil kníže vzájemné prohlížení.

Stach mlčel.

„A ty se toho asi nezúčastníš.“

Stach nehnul ani brvou. „Proč?“ zeptal se.

„Mám pro tebe jiný úkol.“

Pokud měl pro něho kníže nějaký speciální úkol, znamenalo to problém. Tam, kde selhávala diplomacie, nastupoval Stach.

Nebylo to tím, že by Stach byl jen tupé hovado k zabíjení, jen hrozně nerad vymýšlel složité plány, které stejně většinou nevyšly. Jeho heslo znělo: Když si s něčím nevíš rady, usekni mu hlavu.

Kníže ohrnul mapu a sebral ze stolu připravený pergamen. „Znáš svobodného pána Bohdala?“ zeptal se Stacha.

Stach něco o Bohdalovi věděl, přesto zavrtěl hlavou.

„Jeho hrad je vedle Krudomu. Menší město kousek od Pár Dubů. Víš, kde to je?“

Stach přikývl na znamení, že ví.

Kníže Litomir praštil rukou se stočeným pergamenem do stolu. „Svobodný pán Bohdal námi pohrdá!“ vyštěkl vztekle. „Neposlal ani jednoho rytíře, ani jednoho kopiníka, dokonce ani panoše nebo otroka!“

„Na co se vymluvil?“ Stach sledoval pohár, který při ráně do stolu poskočil na kraj stolu, a hrozilo, že spadne. Teprve teď si uvědomil, že má žízeň a v krku sucho.

„Vymluvil se na to, na co většina šlechty. Problémy po otevření brány, nekromancie v okolí, zombie, pekelní psi, ghůlové. Ale ostatní, na rozdíl od něj, alespoň něco poslali. Ale on nic.“ Litomir mávl rukou do vzduchu.

Stach se lehce poušklíbl. Ale tak, aby to Litomir neviděl.

Většina svobodných pánů a šlechticů se k Litomirově výpravě stavěla velmi vlažně. S nedůvěrou. Kníže byl mladý a horlivý. Když ďábel otevřel na Práhu bránu, bylo dost času utéct. Bylo dost znamení, že se v hlavním městě Bohémů něco chystá. Většina lidí utekla. Kníže s družinou také.

Stach ne. S třemi stovkami rytířů se postavil, aby zachytil první nápor pekla.

Bylo to zbytečné gesto. Pekelné hordy je smetly a ďábel obsadil vlastně skoro prázdné město. Ze tří set rytířů zbylo jen dvanáct. Ale kníže si to vzal velmi osobně a snažil se město dostat zpět. Za každou cenu. A hlavně, co nejdřív.

Kníže si Stachova drobného úšklebku všiml. Obličej se mu zkroutil nevolí. „Ty nevěříš?“ zeptal se Stacha zamračeně.

Stach padl na kolena, až brnění zarachotilo. „Pane,“ začal, „na kolenou vás prosím, odvolejte spanilou jízdu. Počkejte s ní, než se připojí východní rytíři a Germáni.“

Kníže znovu udeřil do stolu. Pohár s vínem se převážil a spadl na zem. Víno vyšplíchlo a zabarvilo koberec položený ve stanu. „Nikdy!“ Naklonil se přes stůl. „Stovky let je v Práhu sídlo našich knížat!“ Kníže se narovnal a znovu bouchl do stolu. „Teď tam rozkazuje ďábel a je každým dnem silnější. Nedovolím mu ani den navíc, aby se v mém hradě, v mém městě, v mé zemi více roztahoval!“

„Můj pane, prosím. Pokud vaše tažení neuspěje, nebude už možnost jej zopakovat. Germáni, Poláci, Frankové. Kdo je spojí?“ prosil Stach.

Kníže obešel stůl a postavil se před klečícího Stacha. „Uspěji. Na truc všem pochybovačům a zbabělcům. A zrádcům. Doufám, že víš, co tím myslím?“ Podíval se svrchu na klečícího rytíře.

Stach cítil, jak se mu hrne krev do obličeje. „Pane, nejsem zbabělec. A nejsem zrádce,“ ohradil se. „Klidně za vás položím život, vy to víte. Ale nechci umřít v marném boji.“

Kníže se uklidnil. Otočil se ke stolu a sledoval rozlitý červený flek na koberci.

„Nebude to marný boj. Bude to ukázka hrdinství a odvahy. Zvítězím. Bohové jsou mi nakloněni. Věř mi. Znamení na obloze předpovídají mé vítězství.“

Stach sklonil hlavu. „Věřím vám,“ zalhal. „Ale proč mě potom posíláte pryč?“

Kníže se podíval na stočený pergamen v ruce. Lehce ho zmáčkl, až se na něm vytvořily záhyby.

„Stachu,“ pozvedl kníže slavnostně ruku s pergamenem, „rozhodl jsem se exemplárně potrestat Bohdala. Aby všechna ostatní knížata pochopila, že se mnou se nežertuje. Pojedeš za Bohdalem a předáš mu moje rozhodnutí. Píši v něm, že požaduji tisíc zlatých jako pokutu za nesplněný požadavek.“

Stach zalapal po dechu. „Tisíc zlatých?“ opakoval.

„Ano. Je to exemplární trest za neposlušnost. Dáš mu tři dny. On ty peníze samozřejmě nesežene. Potom se ty vrátíš do Pár Dubů a mým jménem požádáš rychtáře o pomoc. Vrátíš se a potrestáš Bohdala.“

Stach povstal. „Pane. V Pár dubech neseženu tolik ozbrojenců, abych přemohl Bohdala.“

Kníže se pousmál. „Bohdal není v okolí příliš oblíben. Pokud proti němu vystoupíš mým jménem, lid se postaví na tvoji stranu. A jeho vojáci se neodváží vzepřít se knížeti. Dám ti pověřovací listiny. Rozumíš?“

„Rozumím. Kolik mužů si mohu vzít s sebou?“

„Žádného. A snaž se vrátit zpátky do konce tažení. Ať si taky trochu zabojuješ proti ďáblovým pomocníkům.“ Kníže naznačil rukou bodnutí mečem. „A ať taky prokážeš, že všechno, co si lidé o tobě a ostatních povídají, jsou jenom lži a pomluvy.“ Podíval se Stachovi do očí.

„Jsou to jenom lži a pomluvy.“ Stach neuhnul pohledem.

Chvíli se vzájemně přeměřovali. Potom kníže znovu sklopil zrak na vylité víno na koberci.

„Tak běž a splň to, co po tobě chci. A tvoje cesta musí zůstat v tajnosti.“

Stach se otočil a vyšel za stanu.

Venku se zastavil a přivřel oči, jak ho přechod z přítmí stanu do prudkého jarního slunce oslnil.

Hejtman Smola na něho už venku čekal. Seděl na vyvráceném kmeni a dojídal kuře. Malé kosti drtil svými několika zuby a větší házel před sebe.

Stach se postavil tak, aby jeho stín padal na Smolu.

„Co jste probírali?“ Smola odhodil další kost velkým obloukem.

„Nesmím to nikomu říct,“ vzdychl Stach. „Ale jedu pryč. Okamžitě.“

„Chápu,“ kývl Smola hlavou. „Stachu?“

„Ano?“

„Požádal jsi knížete, aby s útokem posečkal?“

„Padl jsem před ním na kolena.“

„Bez účinku.“ Smola se neptal, jen konstatoval.

Stach mírně kývl hlavou.

„Těší se na boj. Píchal rukou do vzduchu a ukazoval, jak pobije pekelníky.“

Smola unaveně sklopil hlavu.

„On neví, s kým má tu čest. V okolí pochytali pár ghůlů, zombií a pekelných psů. Myslí si, že mávne mečem a nepřítel se rozplyne.“

Stach mlčel a přemýšlel.

„Těšíš se?“ zeptal se Smoly.

„Na smrt? Na zbytečnou smrt? Hýkám nadšením,“ odpověděl Smola.

„Lepší než ta nuda tady,“ snažil se Stach Smolu potěšit.

Smola si lehce odfrkl a hodil další kus kosti. „Všiml sis něčeho?“ zeptal se Stacha.

„Na tý kosti? Leda toho, že jsi ji mohl už dojíst celou.“ Stach se podíval na ten zbytek, co zapadl mezi kameny.

„Koukej.“ Smola hodil další kost.

Stach sledoval její let. Kost dopadla mezi kameny.

„Snažíš se zasáhnout tu první?“ hádal.

„Ale hovno. Toulaví psi,“ odpověděl Smola.

Stach mlčel.

„Dřív, když sis jenom třeba usral, už jsi měl za prdelí hejno toulavejch čoklů, kteří lapali po tvým prdu. A kde jsou teď?“ Ukázal na kost.

„Nevím,“ přiznal Stach.

„Já také ne,“ vzdychl Smola. „Zmizeli. Nejenom psi, ale všechna droboť. Vrchní hončí říkal, že lesy jsou prázdné. Úplně vymetené. Lesní zvěř je taky pryč.“

„Utekla. Má citlivější smysly než lidé,“ přemýšlel Stach.

„Takže zaječí na brusinkách už si nedám. A za to může on,“ kývl hlavou Smola.

Oba se zadívali k západu. Černá duha se rozpínala a ohraničovala hranice města, které kdysi bylo hlavním městem Bohémů. Nyní z něj zbyly jen trosky, které ovládal nepřítel.

Duha nad městem byla složená z jedenácti odstínů černé. Ať člověk přijížděl k městu z jakékoliv strany, vždycky ji viděl. Klenula se v oblouku a ukazovala, kdo je pánem města. Tvořila také hranici, odkud se ještě člověk může relativně živý vrátit. Zatím se nikdo, kdo překročil hranici černé duhy, nevrátil.

Kromě Proklaté dvanáctky.

„Kníže je hlupák,“ řekl Stach potichu.

Smola sebou lehce cukl. „Je mladý. A naivní,“ omlouval Litomira.

„Je hloupý. Myslí si, že když to zvládli Germáni před sto lety, dokáže to také.“

„Zvládli to. Kolik našich rytířů tam nechalo svůj život. Kolik rodin v Bohemii tehdy oplakávalo své blízké. A nejenom u nás. Celý svět tehdy pomáhal. A Germáni jsou připraveni splatit dluh. Jen náš kníže je pyšný a myslí si, že to zvládne bez cizí pomoci.“

„Neví, co jsme viděli my. Je přesvědčený, že když se dvakrát za sebou podařilo bránu dobýt a uzavřít, že se mu to povede také.“

„Před stoletím padlo patnáct tisíc rytířů. Nepočítám lučištníky a pěšáky.“

„A on si myslí, že to dokáže s necelou třetinou.“ Smola se začal zvedat. V těžkém brnění mu to moc nešlo.

„Brána je otevřená teprve pár měsíců. Nějaká naděje tu je.“ Stach nastavil Smolovi ruku.

„Věř mi.“ Smola se chytil Stachovy ruky a vytáhl se nahoru. „Většina z nás uteče ve chvíli, když uvidí tu hrůzu, co se na ně začne valit.“

„Svět se hodně změnil za posledních sto let. Máme lepší brnění. Lepší meče, luky a šípy. Před sto lety bojovali naši předkové jen v koženém brnění, pokrytým železnými šupinami. My máme plátové brnění.“ Stach zabušil plechovicí na prsní plát brnění.

„Ale přece víš, že je to oboustranné. Lépe to sice ochrání před zuby pekelníků, ale proti ohni byly zase lepší ty kožené. Nerozpálily se tak, jako naše plechy,“ ukázal Smola zkrabatělou kůži na rukou.

Stach sledoval spáleniny na Smolových rukou. On sám měl štěstí, oheň ho tehdy popálil minimálně a jizvy na těle nezůstaly. Na duši ano.

„Bude to rychlý boj. A rychlá smrt,“ prohlásil Smola vážně. „Smrt se ctí.“

Vraceli se ke svým stanům. Na šibeničním stromě přibyl další oběšenec.

Neměl zlomený vaz a silný krk mu bránil v rychlém udušení.

Sípal a hekal, jak se snažil do sebe dostat alespoň trochu vzduchu.

Houf dětí do oběšence strkal klacky a snažil se ho rozhoupat.

Stach i Smola se zastavili a sledovali tu dětskou zábavu.

„Máš děti, Stachu?“ zeptal se Smola.

„Možná, někde. Znáš to.“

„Myslím dědice.“

„To nemám.“

„Já měl dvě. Už nemám. Neštovice,“ vzdychl Smola. „Možná je to tak lepší. Pokud prohrajeme, je mi líto těch, kteří zůstanou.“

Stach mlčel. Sledoval oběšence, jak bojuje o tu trošku vzduchu. Najednou měl pocit, jako by mu sevřela konopná oprátka hrdlo. Na čele mu vyrazily krůpěje potu.

„Děje se něco?“ Smola přestal sledovat hrající si děti.

„Nevím,“ procedil Stach přes stažené hrdlo. „Najednou jsem měl pocit, jako bych na tom stromě visel já.“

„Oběšenej?“ Smola překvapeně zavrtěl hlavou. „Ne, chlape.“ Zahrozil vztekle rukou směrem k dětem, až drobné plátky železa na ruce zděšeně zaklapaly. „Jsme rytíři. Nás oprátka nečeká, maximálně meč. Speciální popravčí meč. Nejsme přece holota, jako tohle,“ ukázal prstem k oběšenci.

„Ten pocit,“ chytil se Stach za krk. „Bylo to tak intenzivní.“

„Nesmysl,“ chlácholil ho Smola, „pokud bude v týhle zemi právo existovat, budou rytíři vždy popravováni mečem.“

„A pokud právo nebude?“

„Tak je možný, že tě pověsí. A mě možná taky,“ připustil Smola.

„Nesmíme prohrát. Druhou šanci nedostaneme,“ uvědomil si Stach.

„Druhou šanci nedostaneme,“ opakoval Smola. „Vrať se do útoku. Budeme tě potřebovat. Hodně potřebovat,“ pronesl potichu ke Stachovi.

„Nenechám vás v tom. Věř mi.“ Stach znovu napřáhl ruku.

„Věřím ti.“ Smola ruku přijal a pevně ji stiskl.

Kapitola druhá – Trojan (7. 3. 1401)

Stach se probudil ještě za tmy. Opatrně vstal, aby nevzbudil ostatní ve stanu. Vzal svoje odložené brnění a vyšel s ním ven. Ranní hlídka poklimbávala u ohně. Stach potlačil touhu je seřvat, místo toho praštil s brněním, až to zarachotilo. Hlídka okamžitě vyskočila.

„Nespali jste, doufám?“ zeptal se hlídky.

Provinile vrtěli hlavami, zatímco si Stach naházel brnění do pláště, kterým byl v noci přikrytý. Celý ten pytel si hodil na záda a pomalou chůzí scházel dolů k Elbu, sledován podezřívavým a zvědavým pohledem hlídky.

Na břehu Stach odložil pytel s brněním na plochý kámen, svlékl se a po bahnitém břehu sešel k vodě.

Chvíli mu trvalo, než se osmělil, ale potom mocným odrazem skočil do vody.

Studená voda mu sevřela útroby.

Rychle se vynořil a třepal hlavou.

Chvíli se ještě potápěl, dokud ho křeč v noze nedonutila vyšplhat se po spadlém kmeni na břeh.

U jeho brnění někdo stál.

Rychle vylezl na břeh.

„Sleduješ mě?“ zeptal se Smoly.

„Ne. Nemůžu spát, tak se procházím po břehu,“ odpověděl hejtman.

Stach se postavil ke svým věcem a čekal, až trochu oschne. Mezitím nabíral do hrsti říční písek spolu s bahnem a čistil si s ním brnění. Důkladně odstraňoval zbytky rzi, které se na něm objevovaly. Občas se jeho prsty zastavily na trhlině v brnění nebo otisku nějaké zbraně. Bylo jich moc. Brnění mu mnohokrát zachránilo život, nebo ho uchránilo od těžkého zranění. Ranní chlad ho roztřásl. Kusem hadru vytřel ještě brnění dosucha a natřel ho lojem. Smola sledoval jeho práci.

„Kdy vyrážíte?“ zeptal se Smoly.

„Až se kníže vyspí.“ Hejtman si prohlížel Stacha. „Proč to děláš?“

„Co?“ Stach naklonil hlavu, aby mu vytekla voda z ucha.

„Proč lezeš dobrovolně do vody?“

Stach pokrčil rameny. „Nevím,“ přiznal, „možná je to tím, že jsem se narodil u řeky. Zvykl jsem si na vodu.“

„Já moc vodu nemusím,“ prohlásil Smola. „Pravidelně navštěvuji lázně, jak předepisují kněží, na slunovrat se poliji ledovou vodou, na rovnodennost se potopím v tůňce, ale takhle dobrovolně…“ Smola zavrtěl hlavou.

Stach se začal oblékat.

„Budeš se stavovat ve Stříbrné Hoře?“ zeptal se Smola.

„Tak proto jsi tady? Jak víš, že jedu tím směrem?“

„Jen hádám. Stavíš se v Černobogově svatyni?“

Stach přestal s oblékáním. „Určitě. Mám mu něco vyřídit?“

Smola přemýšlel. „Vyřiď mu, že bych ho rád viděl po svém boku.“

Stach mlčel. Kontroloval svoji prošívanici. Mnohokrát přešívaný kus látky, místy zhnědlý zaschlou krví, už sotva držel pohromadě. Měl by si koupit novou. Ale ne teď. Až po boji.

„Vyřídím mu to,“ odpověděl Smolovi „Ale nepřijde.“

Smola přikývl. „Je to dobrý rytíř. Neviděl jsem rychlejšího s mečem.“

Stach si natáhl brnění a Smola mu pomáhal dotáhnout řemínky.

„Nepřijde,“ pokračoval Stach. „Po tom, jak vypadá, a po tom, co si o nás ostatní myslí.“

„Oni tam nebyli, tak ať nesoudí,“ odsekl Smola.

„Soudí. Kníže mi včera vytknul zbabělost.“

Smola přestal s utahováním řemínků. „Ani kníže tam nebyl,“ upozornil.

Stach si natáhl rukavice. „Někdy si říkám, že bych to měl udělat jako Takla,“ řekl polohlasem.

„Zabít se v Dažbogově chrámu?“ vykřikl Smola. „Tím dal pochybovačům do ruky zbraň. Víš, co říkají?“

„Vím.“

„Říkají, že to udělal, protože ho pálilo svědomí. Že tím přiznal vinu. A to chceš?“

„Říkal jsem, že vím, co říkají o Taklovi. Ale už má klid.“ Stach dotáhl poslední řemínky a vyzkoušel pohyb v brnění. „Ty bys to nechtěl? Konečně mít klid?“

„Myslíš, že mezi bohy budeš mít klid? Myslíš, že Takla má klid?“ zeptal se Smola.

Stach pokrčil rameny. „Jdu se pomodlit k Perunovi. Jdeš také?“ změnil téma hovoru.

Smola zavrtěl hlavou. „U Peruna jsem se už modlil. Navštívím teď chrám Velesův.“

„Tam jsem byl zase já včera. Ještě zbývá Dažbogův, Jarovítův, Svantovítův, Bělobogův, Radegastův, Černobogův…“ začal vypočítávat Stach.

„Do Černobogovy svatyně půjdeš stejně ve Stříbrné Hoře,“ skočil mu do řeči Smola.

„Pravda,“ potvrdil Stach. „Někdy si říkám, jestli by nebylo lepší mít jen jednoho boha. Víš, toho nejmocnějšího. A nemuset se každý den modlit k jinému.“

Smola přemýšlel. „To je nesmysl. To by určitě nefungovalo,“ zavrtěl hlavou.

Stach se rychle pomodlil v ležení u malého svatostánku boha Slovanů a vyrazil. Převozník ho převezl přes Elb zároveň se skupinkou kupců, kteří postupovali se svým zbožím podél Elbu až k místu, kde se jeho tok spojoval s Wildahwou. Stálo tam malé město Kůlov. Zde kupci chtěli pokračovat dál na sever, až do Saska. Stach vyrazil na východ, do Stříbrné Hory. Šetřil koně, proto tam dorazil krátce po poledni.

Město bylo plné uprchlíků z Práhu a horníků, těžících stříbrnou rudu. Projížděl mezi nimi zabahněnou cestou, až dorazil k Černobogově svatyni. Ta měla mezi svatyněmi jiných bohů zvláštní postavení. Nebyla to svatyně v pravém slova smyslu, jaké mají jiní slovanští bohové. Tvořila ji soustava drobných políček a zahrad, malých domků s několika komůrkami a jednou větší budovou, to vše obehnáno zděnou hradbou. Černobog byl bohem zatracených. Bohem vrahů a zlodějů, ale i vyvrženců. Sem se chodili ukrývat ti, které normální svět odvrhl. Postižení a blázni. Proto bylo potřeba i ty nešťastníky nasytit a napojit. A milodarů zrovna moc slovanský pán temna nedostával. Sem se sedláci nechodili modlit za vyšší úrodu a dávat díl z bohatství, jako chodili do chrámu Dažbogova. Sem nechodily ženy prosit za zdraví svých dětí, jako do chrámu Živy nebo Vesny. Nedostával dary jako Triglav, bůh se třemi hlavami, pán nad třemi světy. Nebyl tak ctěn jako Radegast, pán lesů, nebo jako Svarog, bůh železa a jiných kovů. Neměl moc v podsvětí jako Velen, nebyl bůh dobra jako Bělobog, neměl moc nad vláhou a zemí jako Mokoša, matka země, nenosil smrt jako Morana. A samozřejmě, nebyl bohem války jako Perun, nejvyšší ze slovanských bohů. Byl to prostě bůh, který neměl moc přívrženců.

Stach sesedl z koně a zabušil na bránu. V bráně se otevřelo malé okénko a zevnitř vykoukl obličej zamotaný do hadrů.

„He?“ hýkl na Stacha.

„He!“ odpověděl Stach.

Okýnko se zavřelo. Ve chvíli, kdy se chystal zabušit znovu, brána se otevřela. Stach překvapením pozvedl obočí a vešel dovnitř, veda koně za uzdu za sebou. Za branou se otočil a podíval se na toho, kdo mu otevřel.

Nic moc nezjistil. Postava zahalená v hadrech. Jen u pasu se jí houpal krátký meč. Z druhé strany brány stál další zakuklenec, v ruce držel samostříl, ale jeho špička směřovala k zemi.

Stach se při pohledu na samostříl zamračil a cítil, jak se v něm vzmáhá vztek. Ve většině civilizovaného světa byla totiž tato zákeřná zbraň zakázána a její nošení tvrdě trestáno.

A Stach věděl, že výjimky neplatí. A také věděl, že kněží žádného slovanského boha zbraně nenosí.

Ale doba se změnila a Stach byl ten poslední, kdo by chtěl vyvolávat hádky ohledně zbraní. Tak jen pohled na samostříl přešel výhružným zabručením.

„He?“ opakoval otázku zakuklenec s mečem.

„Bezuchý Pačej,“ zavrčel Stach.

Zakuklenec ukázal k svatyni a zabouchl za Stachem bránu. Stach znovu nasedl a popohnal koně do mírného cvalu. Za okamžik dorazil ke svatyni. Sesedl z koně a vstoupil dovnitř.

Chvíli trvalo, než si jeho oči přivykly přítmí. Zvědavě se rozhlížel okolo. Vlastně byl ve svatyni Temného boha poprvé. Nepotřeboval tohoto boha a nikdy ho o nic nežádal a stále doufal, že ho ani nikdy v budoucnu nevyužije. Černobog nebyl moc uctívané božstvo. Jeho svatyně se daly spočítat na prstech jedné ruky. Lidé ho spojovali s ďáblem a báli se ho. Dokonce ani na Práhu neměl Černobog svatyni.

Svatyně nebyla velká. Stach tipoval tak na patnáct kroků v průměru a stejně tolik kroků na výšku. Oproti chrámu Peruna, který stával v Práhu, byla malinká. Bez oken, jen s malým otvorem nahoře, kudy prosvítalo slabé světlo.

Uprostřed svatyně stála socha Černoboga. Byla asi dvakrát větší než Stach. Vyřezaná z dubu a potom ponořená do vody na tak dlouho, dokud nezčernala. Oči měla natřené rudou hlinkou. Vousy byly stříbrné.

Stach sledoval sochu a dělal, že nevidí zahalené postavy stojící u zdi. Chvíli postál, potom položil na oltář před božstvem pár měďáků a přešel k jedné z postav.

„Hledám Pačeje,“ řekl potichu.

Postava lehce pokývla a zmizela v jedněch z mnoha dveří. Stach čekal. Za chvíli se postava vrátila, doprovázená knězem. Ten byl také oblečen v černé kutně, ale hlavu měl nepokrytou. Dlouhé vlasy a vousy měl spletené do několika copánků. Vousy byly pokryté bílou hlinkou, možná smíchanou s popelem, takže se podobaly stříbrným. Oči měl pomalované zase barvou červenou, zbytek obličeje byl začerněný. Stejně jako zahalená postava měl i kněz u boku meč.

„Pojď se mnou,“ pokynul Stachovi.

Stach se ještě jednou otočil na sochu Černoboga, lehce se uklonil a vyrazil za knězem.

Prošli úzkou chodbou a dorazili k rozlehlejší místnosti. Kněz zůstal venku, zatímco Stach vstoupil.

V místnosti bylo přítmí, pouze jedna louč osvětlovala postavu starého muže, sedícího za stolem. Muž měl kapuci shrnutou a nebyl pomalovaný jako ostatní kněží. Hlavu měl holou, jen skráně mu zdobily zbytky šedivých vlasů.

Stach došel před stůl a čekal. Starý muž cosi psal na pergamen. Stach mimoděk sledoval jeho ruku.

Nebyly to runy, běžně používané mezi lidmi, bylo to východní písmo. Stach se s ním občas setkával a docela dobře ho ovládal.

Udělal ještě krok. „Nemám ve zvyku čekat. Hledám Pačeje,“ zavrčel.

Brk na pergamenu se zastavil. „Ty jsi Stach. Stach ze Dvanáctky.“ Nebyla to otázka, bylo to konstatování.

„A co má být?“

„Proč chceš vidět někoho, koho svět odvrhl a kdo o svět nestojí?“

„Je to můj přítel.“

„Pch. Přítel.“ Teprve teď starý muž zvedl oči od pergamenu a podíval se na Stacha. Stach se lehce zachvěl. Tváře starého muže byly rozříznuty po obou stranách tak, že vytvářely iluzi úsměvu. Ovšem úsměvu tak děsivého, že Stach mimoděk ustoupil a položil ruku na jílec meče.

„Nemusíš se mě bát, Stachu,“ usmál se starý muž a v tomto úsměvu odhalil stoličky, zčernalé a vykotlané. „Mě ne.“ Úsměv zmizel. „A ani nikoho z ostatních členů našeho boha.“

„Promiň. Nečekal jsem to,“ omluvil se Stach.

„Pokud tu s námi pobudeš déle, uvidíš ještě horší věci než můj úsměv,“ poodhalil muž znovu stoličky. „Ale nepředstavil jsem se.“ Povstal a podal Stachovi ruku. „Jmenuji se Trojan. A jsem veleknězem Černobogova chrámu ve Stříbrné Hoře.“

„Stach. Rytíř knížete Litomira, jeho družiník, a… jeden ze Dvanáctky,“ dodal po chvilce a stiskl Trojanovi pravici.

Trojan se posadil a pokynul kamsi do rohu. Teprve nyní si Stach všiml, že v temných koutech místnosti stojí opět zahalené postavy. Jedna z nich se pohnula a donesla Stachovi židli.

Stach se posadil.

Trojan Stacha sledoval.

„Málokdo si podá ruku s někým z Černobogova bratrstva,“ řekl po chvilce.

Stach mlčel.

„Lidé se nás štítí. Opovrhují námi, ale bojí se nás,“ pokračoval Trojan.

„Lidé už jsou takoví,“ dodal Stach neurčitě.

„A co ty, Stachu, podal bys mi ruku před tím, než jsi sám poznal, jaké je to být vyvržencem?“

Stach přemýšlel.

„Nevím,“ přiznal, „ale myslím, že ano.“

Trojan kývl.

„Také si myslím.“ Trojan se pronikavě na Stacha zahleděl, jako by mu chtěl nahlédnout do nitra. „Takže ty jsi ten Stach, o kterém mi Pačej tolik vyprávěl.“

„Mluvili jste spolu o mně?“ Stach pocítil překvapení a také trochu podezření.

„Jistě. Hodně mi toho o tobě řekl. Ale i o ostatních a samozřejmě, sebe z toho nevynechal. Takže Stach. Ten, který nezkazí žádnou legraci, bojovník, na kterého je možné se vždy spolehnout, přítel z mokré čtvrti, násilník, ale čestný muž. Se zakrytým erbem, živí se většinou jako námezdný rytíř. Peníze si občas vydělává na turnajích. Patří do Proklaté dvanáctky, mezi dvanáct rytířů, kterých ostatně už není dvanáct. Mezi dvanáct těch, kteří zradili a nechali Temného pána vstoupit do Práhu. Kteří přijali milost od zrádce. Kteří se poklonili Padlému bohu.“

Stach cítil, jak se v něm vzmáhá vztek.

„Nemusíš se rozčilovat, Stachu,“ mávl Trojan rukou dřív, než stihl Stach vybuchnout. „Já vím, jak to opravdu bylo. To jen ti zbabělci, kteří utekli, vás teď očerňují, aby skryli vlastní strach a zaváhání.“

Stach se uvolnil.

„Nechceš mi vše vyprávět? O sobě? O bitvě tří set proti tisícům? O posledním boji v Perunově chrámu? A muži, jenž mohl být bohem? O nabídce, kterou vám dal?“

Stach se na malou chvilku zamyslel.

„Možná později, pane Trojane. Mám naspěch a stejně mám dojem, že tohle vše už ti Pačej vyprávěl.“

„To ano,“ připustil Trojan. „Ale možná něco přehlédl. Možná si nevšiml nějaké drobnosti, nějaké malé věci, která může pomoci v boji proti zlu.“

Stach se rozhlédl okolo.

„V boji proti zlu?“ opakoval. „Možná se pletu, ale nejsem ve svatyni Temného pána?“ zeptal se.

„To jsi. Ale Černobog není ten, který obsazuje města, který ničí celý kraj a nakonec ho pohltí. Náš nepřítel je stejný.“

„Tak proč tvoji kněží nestojí po boku rytířů Litomirových?“ ukázal Stach směrem ke stěně na zahalené muže. „Všiml jsem si, že jsou ozbrojeni. A když jsem jel sem, viděl jsem mezi zahradami několik míst, kde stojí panáci určení k tréninku mečem. Kůly, na kterých jsou známky po zásahu oštěpem. Terče a střelnice. A dokonce mají tví muži i zakázané zbraně. Nevím, kolik má Černobog svých poddaných, ale věřím, že by se hodně rytířů, a i obyčejného lidu jinak dívalo na služebníky Černého boha Bohémů, pokud by stáli v rozhodné bitvě po jejich boku.“

Trojan se narovnal a opřel se o opěradlo křesla.

„I ve zbytečné, předem prohrané bitvě?“ zeptal se.

Stach se prudce zvedl.

„Žádná bitva není předem prohraná!“ vykřikl.

Trojan jej zespoda sledoval. Měl jasně modré oči, vysoké čelo a orlí nos. Jizvy na jeho obličeji nebyly z tohoto úhlu tak výrazné. Vše působilo tak trochu uklidňujícím dojmem. Ale Stach se uklidnit nechtěl. Došel ke stolu a opřel se pěstmi o desku stolu.

„Nás nazýváte zrádci a zbabělci, ale přitom jste mnohem horší než my. Vymlouváte se na zbytečnost, na předem prohraný boj. Ale jste jen hromady sraček!“ zuřil.

„Kdysi dávno se jeden král rozhodl pokořit moře,“ začal Trojan mluvit. „Víš, Stachu, co je moře?“

„Vím. Viděl jsem to jednou v Germánii.“

„Tohle bylo dole na jihu. Nařídil svým mužům, aby se vrhli na moře a ztrestali ho. Víš, jak to dopadlo?“ zamrkal na Stacha.

„Nezajímá mě to,“ zabručel Stach.

„Jeho muži se utopili. V těžkém brnění je moře spláchlo do hlubiny a byl konec. Víš, proč ti to říkám?“

„Už jsem ti řekl, že mě to nezajímá.“

Trojan se sklonil nad stůl a rozhrnul pergameny. Stach s úžasem viděl, že jsou na nich náčrty pekelných bytostí, těch, se kterými se Stach už setkal. Byly tam popisy i nákresy zbraní, jaké na určeného démona nejlépe použít. Byl tam návrh na vylepšení bot, aby se už nestalo, že pekelní červí obtočí nohy bojovníka a znemožní mu pohyb. Byl tam nákres těžkého pláště, který měl chránit rytíře před plamenem. A byla tam i kresba válečníka, bojujícího s několika netvory.

Stach na kresbu uhranutě zíral. Válečník měl v jedné ruce zvednutý meč a roztínal jím okřídleného zubatého démona. Druhou ruku měl válečník svěšenou. Visela na ní hlava hydry, mnohohlavého hada, který se mu zakousl do ruky.

Stach sjel očima na zápěstí své levé ruky, kterou se stále opíral o desku stolu. V brnění byla stále vidět řada drobných otvorů, které ukazovaly, jakou silou dokázal tento netvor vládnout při svém stisku. Tu hlavu tehdy usekl hydře hejtman Smola a díky tomu mohl Stach znovu zvednout štít a ubránit se dalším útokům vícehlavého hada. Štít mu potom rozrazilo kopí válečníka Dračí legie, jednoho z Přízraků. Byla to rána, která roztříštila štít na několik částí a se Stachem mrštila na zeď Perunova chrámu. Stach na několik vteřin ztratil vědomí a probral se ve chvíli, kdy už ostatní ustoupili až za bránu a bránili se uvnitř. Se zuřivým řevem vpadl nepříteli do boku a na chvilku způsobil v jeho řadách zmatek. Díky tomu se mohli jeho spolubojovníci uvnitř chrámu seskupit a společně se dál bránit obrovské přesile.

„To je v Perunově chrámu,“ zašeptal.

„Ano,“ nahnul se Trojan nad pergamen. „Zatím je tam kresba jen jednoho rytíře. Potom tam přimaluji i ostatní.“

„Ale v Perunově chrámu už jsem tu hlavu na ruce neměl. Spadla mi, když jsem narazil do zdi.“ Stach ukázal na obrázek.

„Myslím, že to není důležité.“ Trojan natočil kresbu směrem ke Stachovi. „Důležité je, že lidé budou vědět, co je čeká. Budou vědět, s kým budou bojovat.“

Stach rozhrábl pergameny.

„Možná by to měl vidět kníže,“ řekl zamyšleně.

„Kníže se s náma nebaví. Nejsme božstvo, se kterým by se chtěl předvádět na veřejnosti.“

„Ale ty kresby jsou důležité. Někdo by je měl knížeti ukázat.“

Trojan pokýval hlavou a znovu zvedl oči ke Stachovi.

„Rozumím,“ kývl hlavou Stach. „Mám teď důležitý úkol. Ale až se vrátím, vezmu ty pergameny a předám je knížeti.“

„To je moudré,“ pochválil ho Trojan. „Je toho mnohem víc, co bych chtěl knížeti sdělit. A hlavně, rád bych ho od bitvy odradil.“

Zlost, kterou měl Stach před chvílí, už vyprchala. Zničeně si sedl na židli. „To my všichni. Ale nedá si to vymluvit.“

Trojan kývl chápavě hlavou. „Poslal jsem mu několik dopisů. Ale ani jeden nečetl,“ stěžoval si.

Stach mlčel. Dopisy pro knížete nejprve otvírali jeho kněží. A oni rozhodovali, který dopis kníže dostane. Nikdy by nepřipustili, aby vládce země naslouchal veleknězi z Černobogovy svatyně.

Trojan srovnal pergameny do jedné úhledné hromádky.

„Takže jsi Pačejův přítel a chceš ho vidět?“ navázal na předchozí hovor.

Stach kývl.

„Nechceš ho náhodou odvést ke knížeti? Do války?“ Trojan odsunul hromádku na okraj stolu a zadíval se na Stacha.

„Chci,“ kývl Stach hlavou. „A doufám, že mi v tom nebudeš bránit.“

Trojan se odmlčel. „Nebudu ti v tom bránit,“ řekl po chvilce. „Nemám na to právo. Každý je tu dobrovolně a může kdykoliv odejít. A boj proti zlu je i naším bojem, i když nám to mnoho lidí nevěří.“ Trojan sklopil oči k desce stolu. „Ale, Stachu, víš vůbec, proti čemu jdete?“ zeptal se.

„Už jsem měl tu výsadu se s něčím takovým setkat.“

„Máš pravdu, ty jsi to již viděl. Viděl jsi to. Viděl,“ šeptal Trojan zamyšleně. „A přesto se tam vracíš. A dokonce chceš přemluvit přítele. Do boje. Vstříc smrti, vstříc záhubě. Vstříc bolesti a nicotě. Utéct z tohoto světa do ráje zapomnění. A nechat nás tady opuštěné a zrazené. To chceš?“ Trojan zvedl prudce hlavu a pronikavě se na Stacha zadíval.

„Jo, to chci,“ odsekl Stach.

Chvíli na sebe hleděli. Potom Trojan nahlas polkl a na rozříznuté tváři se mu vytvořila velká bublina ze slin. V tu chvíli připomínal obrovskou ropuchu.

„Jak myslíš. Jdi si tedy vstříc svému osudu.“ Trojan si utřel kouskem plátna tvář. „A kdybys náhodou zůstal naživu, zohavený a zatracený, víš, kam můžeš jít.“

Stach zavrtěl hlavou. „Já si nemyslím, že by mi vyhovoval život takový, jako je tady. To raději nalehnu na meč.“

Trojan chvíli mlčel. Jeho oči se dívaly někam za Stacha. „Nikdo neví, kde je jeho hranice,“ promluvil najednou. „Třeba uděláš věci, na které dnes nedokážeš pomyslet, jen proto, abys přežil.“

Stach neodpovídal. Bylo ticho.

Náhle jako by se Trojan probudil ze snu, prudce zamrkal a kývl na kněze ve dveřích. „Doveď ho k masce,“ poručil mu.

Stach se zvedl a chvíli stál, ale Trojan už si ho nevšímal. Otočil se ke dveřím a odcházel.

„Wildahwa je plná mrtvých těl. Od Práhu až ke Kůlovu. Je celá černá a táhne z ní pach smrti a hniloby,“ ozval se Trojanův hlas.

Stach se zastavil mezi dveřmi. „Moje tělo po Wildahwě nepoplave,“ odsekl.

„Jistě. Ty jsi přeci Stach. Stach ze Dvanáctky.“

„No a co?“ podíval se na Trojana.

„Tebe si peklo nevezme.“

„Obávám se, Trojane, že ti teď nerozumím.“

Trojan mlčel. Stach sledoval, jak se část jeho tváře nazvedla v děsivém úšklebku. Rychle se otočil a vyrazil za knězem.

Kapitola třetí – Pačej (7. 3. 1401)

Kněz ho vedl přes zahradu až dozadu, kde kněží měli svá obydlí. Ukázal na malou komůrku a rychle se vzdálil.

„Pačeji?“ Stach se musel sehnout, aby prošel nízkým otvorem.

„Stachu?“ Z postele se zvedla postava. „Jsi to ty?“

„Jsem.“ Stach se rozhlédl po místnůstce. Moc toho tam Pačej neměl. Jen postel pokrytou nějakou neurčitou pytlovinou, ze které se místy sypalo listí a sláma. Jako přikrývku Pačej používal starý plášť. Vedle postele stál malý stolek a na něm lojová svíce, křesadlo a kousek choroše, který asi Pačej používal místo hubky. Za postelí byl opřený Pačejův starý meč bez pochvy.

„To jsem nečekal, že se na mě přijde podívat starý přítel.“ Pačej si sedl na postel a protřel si oči. „Jak to vypadá venku?“ zaostřil pohled na Stacha.

„Hnusně, jako každý den bez chlastu.“ Stach se snažil neuhnout pohledem.

Pačej Stacha pozoroval. Všímal si jeho rozpaků. „Jsem rád, že jsi tady.“ Podal Stachovi ruku.

Stach přijal Pačejovu ruku a sledoval jeho obličej. „Vypadáš příšerně,“ přiznal

„To já vždycky takhle po ránu,“ zasmál se Pačej.

„Ráno? Poledne už zvonili hezky dávno.“

Pačej se pousmál. Zjizvená a spálená kůže na obličeji se zkrabatěla a vytvořila strašidelný obraz. Na temeni hlavy měl Pačej kůži spálenou tak, že místy byla vidět lebka.

Stach sklonil hlavu. „Ty víš, jak to myslím,“ řekl polohlasem.

Pačej si přejel rukou po temeni hlavy. „No, už si tak často nezapíchám. Ale pořád mám u ženských větší naději než ty,“ zabručel. „Nepřijel jsi mě sem, doufám, litovat?“

„Ne,“ zavrtěl Stach hlavou. „Kníže Litomir dnes ráno vyráží na Práh.“

„Kníže Litomir?“ zeptal se s despektem Pačej. „Kolik má obrněných pánů?“

„Asi sedm tisíc,“ zalhal Stach.

Pačej se zadíval pátravě Stachovi do obličeje. „Takže tipuju tak čtyři, možná čtyři a půl tisíce,“ naznačil rukou.

„Možná,“ připustil Stach.

„Chm,“ odfrkl si Pačej, „potřebuje tak desetkrát víc. Franky, Vikingy, a ještě ty zamlklé Slovany z východu. Potřebuje germánské kmeny, nájezdníky ze stepí na rychlých koních, co dokáží střílet z luku s otěžemi v zubech za plného trysku. Potřebuje ty s těmi zahnutými šavlemi. Římany, kteří touží smýt porážku za to, že Řím je jedno z ďáblových měst. Šikmooké pány, co dokážou dělat takové ty zajímavé stroje. Potřebuje opravdu armádu, která otřese peklem. A má ji?

„Nemá,“ zavrtěl hlavou Stach.

Pačej kývl hlavou. „A ví, co ho tam čeká? Ví, jak prorazit do Černého města? Ví, kdo brání bránu?“

„Ne,“ zavrtěl Stach hlavou. „Copak ty to víš?“

„Vím.“ Pačej vstal. „Neviděls moje gatě?“ Rozhlédl se po komoře.

„Není tady moc místa ke ztrátě tvých kalhot.“

„Tak to mi je museli odnést skřeti.“ Pačej usedl nešťastně zpátky na postel.

„Hledals pod postelí?“ zeptal se Stach.

Pačej se ohnul a zalovil pod sebou.

„Přísahám, že jsem si je položil támhle ke dveřím.“ Pačej zvedl zahnědlý kus látky.

„Hlavně, že jsi je našel,“ vzdychl lehce Stach. „Povídal jsi, že víš, co nás čeká u brány. U Temného města. U Práhu.“

„Vím.“ Pačej vstal a začal si natahovat kalhoty. „Jak už jsou vysoké zdi?“

„Myslíš Práhu? Z černého skla?“ zeptal se Stach.

„Ne. Myslím zdi tady od Stříbrné Hory. A z alabastru,“ odsekl Pačej.

„Jednou tě fakt zabiju,“ zavrčel Stach. „Za tu tvoji držku nevymáchanou ohyzdnou.“

Pačej se zašklebil a začal si zastrkávat dlouhou košili do kalhot.

„Jak jsou vysoké zdi?“ zeptal se znovu Stacha.

„Jako dva muži. Koněm už je nepřeskočíš.“

Pačej dotáhl řemínek u kalhot.

„Tak to už nemá cenu. Nemá cenu útočit jízdou. Musíte začít obléhat. Ale i to bude problém. Nedostanete se k městu.“

„Proč?“

„Město má tři hlavní ochránce. A každý z nich je téměř nepřekonatelný.“

Stach pohlédl na Pačeje s nedůvěrou, smíšenou se zvědavostí. „Povídej.“

Pačej si srovnal košili a zadíval se Stachovi hluboko do očí.

„Jako první je Strážce Práhu. Nevím, proč se mu tak říká. Ale není to bytost z masa a kostí.“ Lehce přimhouřil oči.

„Démon?“

„Ne.“ Pačej stočil pohled do strany. „Je to kouzlo. Prostě, jak porostou hradby, tak nějaká síla okolo nich vám bude bránit v pohybu. Čím blíže budete u hradeb, tím bude váš pohyb těžší. U hradeb budete mít pocit, že se brodíte celí v hustý kaši. Každý váš krok, každý pohyb vás bude stát obrovské úsilí. A možná se stane, že padnete vysílením dřív, než se vůbec dotknete hradeb. Zůstanete stát před hradbami ve směšné póze, dokud vaše těla nezetlí a nerozpadnou se v prach.“

„Odkud to víš?“ zeptal se Stach přiškrceným hlasem.

„Od Velekněze. Našel to v nějakých starých svitcích.“

„Je to všude okolo hradeb? Není žádné místo, kde by to kouzlo neplatilo?“

„Prý ano,“ zašklebil se Pačej. „Jedno je. Je to brána.“

„Takže jedině správný je útok na bránu?“

Pačej chvíli mlčel. Potom lehce pokýval hlavou.

„Ano. Je to jediné slabé místo. Brána. Ale tu zase hlídá Strážce brány.“

„A to je zase kdo?“

„Zvláštní démon. Sám ďábel ho prý vysedí z vejce kukačky.“

Stach lehce vyprskl a Pačej pokrčil rameny. „Opakuju jen to, co jsem slyšel.“

Stach s úsměvem pokývl hlavou.

„Ďábel z vejce kukačky vysedí malého démona, kterého krmí lidským masem. Hlavně masem a kostmi rytířů. A čím je Strážce brány větší, tím víc a víc kostí mrtvých sežere a tím víc se stává bytostí z kostí.“

Stach se přestal usmívat. „Bytost z kostí?“

„Ano. Ve chvíli, kdy sežere kosti tisíce rytířů, přestane růst. Tak si představ obrovského démona postaveného z kostí tisíce rytířů. Bytost se dvěma tisíci rukama a s tisíci lebkami. Může se během okamžiku rozpadnout na tisíc kostlivců a zase během chvilky spojit v jednoho démona.“

„Neděláš si srandu?“ ujišťoval se Stach.

„Ne. Pokud staré svitky nelžou, tak taková bytost opravdu je.“

„Musím varovat knížete.“

„To varuj,“ pokýval hlavou Pačej. „A to ještě není všechno.“

„Copak to nestačí?“

„Mně ano. Ale ďáblovi asi ne. Třetí stráž města se jmenuje Pán klíčů.“

„Pán klíčů?“ opakoval Stach. „K bráně jsou potřeba klíče?“ zeptal se hloupě.

„Ne. K bráně ne,“ zavrtěl Pačej hlavou. „Jsou to klíče k tvému srdci.“

Stach mlčel.

„Do města proudí stovky otroků, lapků a vrahů, odpadlíků, kteří se chtějí poklonit vládci města. Může mezi nimi být někdo, kdo by mohl mít postranní úmysly.“

„Pán klíčů ho odhalí,“ pochopil Stach.

„Ano. Má klíč k tvému srdci. Pozná tvoje úmysly a včas zareaguje. Neprojdeš branou, pokud tvé myšlenky nebudou naprosto přátelské.“

Stach mlčel. Pačej mlčel. Oba se probírali svými myšlenkami.

„Jak tedy kdysi Germáni a před nimi Frankové města dobyli zpět?“ zeptal se Stach po chvíli. „To tvůj Velekněz nezjistil?“

„Ne,“ zavrtěl Pačej hlavou. „On nikdo pořádně neví, jak se jim to povedlo. Staré listiny jsou plné hrdinských příběhů z té doby, ale nikdo neví, proč najednou ďábel vyklidil pozice a opustil města. Víme, že v obou případech se tak stalo po velké bitvě, kdy padl výkvět země. Většinou už válečníci ztráceli naději a potom najednou pekelná vojska začala ustupovat zpátky a nakonec se stáhla k trhlině, která se za nimi zavřela.“

„Myslíš, že ďábel vyčerpal všechny své zálohy? A raději ustoupil, aby neoslabil posádky v ostatních městech, která dobyl v minulosti?“

Pačej lehce pokrčil rameny. „To nevím. To, bohužel, příteli, nevím.“

Stach se postavil a udělal nerozhodný krok ke dveřím.

„Máš nějaký úkol, ale nevíš, jestli bys neměl jet zpátky a oznámit Litomirovi nové zprávy,“ odhadl Stachovo rozpoložení Pačej.

„Ano,“ přikývl Stach.

„Velekněz už poslal knížeti list. Je v něm všechno vylíčeno. Vše, co Trojan zjistil. Ale nemyslím si, že ho kníže četl.“

Stach přemýšlel. „Nečetl,“ řekl po chvilce. „Protože to už by se v polním táboře rozneslo.“

„Tak jsou dvě možnosti. Buď to kníže chce před vámi utajit, nebo ten list ani neotevřel.“

„Neotevřel,“ souhlasil Stach. „Neotevřel, protože Perunovi kněží mají knížete ve své moci. A jak víš, naši bohové se stále mezi sebou hádají a pomlouvají. Ať už přímo, nebo ústy svých služebníků. Proto list od Trojana zůstane uložen někde dole, pod hromadou dalších, nedůležitých zpráv.“

„Asi by se Perun posral, kdyby se mu Černobog cpal do vládnutí,“ vztekal se Pačej.

„Však víš, jak to je.“ Stach se vrátil do komory k Pačejovi a sedl si na postel. „Jak se mají dohodnout lidi, když se nedohodnou ani jejich bozi. Je to přece všude jinde, nejsou to jen naši bohové.“

„Samý sračky. Možná by si měli lidé určit jednoho jediného boha, kterému budou sloužit a kterého budou poslouchat.“

„Už jsem se na to ptal Smoly, ale říkal, že by to nefungovalo,“ vysvětloval Stach.

Pačej se ušklíbl. „Fungovalo, nefungovalo… Ještě to nikdo nezkusil. A podle posledního vývoje situace už asi ani nezkusí.“

„Kníže Litomir dnes ráno vyráží na Práh,“ zopakoval Stach. „Se vším vojskem. Pokud se nikde nezdrží, za sedm dní dojde k bitvě. Asi za sedm dnů se rozhodne.“

Pačej se přestal šklebit a sedl si vedle Stacha na postel. Chvíli tam oba seděli a sledovali prázdnou stěnu komory před sebou.

„Tak hodně štěstí. Ať ho bozi provázejí,“ popřál po chvíli Pačej.

„Nepojedeš s náma?“ Stach nespustil oči ze stěny.

„Ne.“

„Smola a já tam budeme také.“

„Tak proto jsi přijel?“

„Částečně. Musím ještě něco vyřídit v Krudomu.“

„Já si svoje odválčil.“ Pačej po chvilce mlčení ukázal na svůj spálený obličej. „A co z toho mám? Skrývám se jako prašivý pes.“

„Já tam budu,“ opakoval Stach a zvedl se z lůžka.

„Pomodlím se za tebe v Perunově chrámu. Za tebe i za ostatní.“ Pačej si lehl na lůžko a začal zírat do stropu.

„Nemůžeme nechat ďábla vyhrát,“ řekl potichu Stach.

Bylo ticho. Stach čekal na nějakou reakci, ale Pačej zarputile sledoval strop.

„Musím už jít. Ať bozi vedou tvé kroky po cestách bez trnů,“ popřál Stach Pačejovi a vykročil ke dveřím.

„Mívám sen,“ ozval se z lůžka Pačej.

Stach strnul v půli kroku a na čele mu okamžitě vyrazil pot.

„Mívám sen, který se opakuje,“ pokračoval Pačej.

Stachovi vyschlo v krku. Ztěžka polknul. „Co je to za sen?“ zeptal se chraplavě.

„Ty to víš, Stachu. Ty víš, co je to za sen.“ Pačej se znovu posadil a výsměšně sledoval Stacha.

Stach se podíval ven, jestli tam někdo nestojí. „Nemluv o něm,“ poručil Pačejovi.

„Přichází ke mně. Oděný ve zlatém rouchu.“

„Mlč,“ zašeptal Stach.

„Je smutný. Omlouvá se mi za to, jak musím trpět.“

„U všech bohů,“ zašeptal Stach.

„Na bohy se vyser! Kde jsou, když je potřebujeme!?“ odsekl Pačej.

Stach zmlkl.

„Slibuje mi, že utiší můj bol. Že moje tvář bude zase krásná,“ začal znovu Pačej.

Stach se posadil k Pačejovi na okraj lůžka.

„Copak ti nestačí to, co udělal Hroznata? Ještě ty!“ zašeptal zděšeně.

„Procházíme se spolu,“ výsměšně pokračoval Pačej. „Vypadám jako dřív. Mám černé brnění.“

Stach zabloudil očima k okraji Pačejovy postele.

„Ale no tak,“ zasmál se Pačej, „ty mě nezabiješ.“ Pootočil hlavu a podíval se na svůj meč, opřený vedle postele. „Na to jsi moc velký přítel. A navíc, moc pomalý.“ Než stihl Stach zareagovat, držel Pačej meč v ruce a špičkou meče mu mířil na hrdlo.

„Smola říkal, že jsi s mečem nejobratnější.“ Stach se ani nepohnul.

Pačej mlčel.

„A také nezabiješ přítele.“

„Myslíš?“ mírně se ušklíbl Pačej.

Stach se lehce předklonil, až se špička meče dotýkala jeho hrdla.

Pomalu tlačil hlavou a nutil Pačeje stahovat meč.

„Ať všichni bozi serou mraky, ty máš ale nervy.“ Pačej hodil meč zase ke zdi.

Stach se mírně ušklíbl. „Nezabil bys mě.“

Pačej se také ušklíbl, což mu udělalo na spáleném obličeji děsivou grimasu.

„Nezabil,“ potvrdil. „Jedině v sebeobraně.“

Stach mírně kývl. „To já asi taky. Opravdu nechceš jet se mnou? Mám malé řízení v Krudomu. Potřeboval bych někoho, kdo umí mávat mečem.“

„Ne,“ zavrtěl Pačej hlavou. „Ale něco bys pro mě mohl udělat ty.“

„Co?“ zeptal se Stach.

„Nemáš nějaké peníze navíc?“ optal se Pačej.

„Proč?“

„Rád bych se stavil do bordelu.“

Stach pohlédl na jeho obličej. „To mi neříkej, že tě tam pustěj. S tebou nemůže jít ani děvka od hradeb.“

„Chtějí příplatek a musím mít tohle.“ Pačej pokrčil rameny, sáhl za postel a nasadil si na obličej koženou masku. „Doufám, že tam půjdeš se mnou. Rád tě představím několika velice sympatickým dámám.“

„Mám práci,“ připomněl Stach.

„To stihneš a kdoví, jestli ještě někdy ucítíš vůni ženy.“

Stach se podíval ven. „Myslel jsem, že se do bordelu chodí večer,“ zaváhal.

„Hloupý zvyk. Chodí se tam vždycky, když mám chuť.“ Pačej vyskočil z lůžka.

„To bys tam musel nocovat.“

„Tak co? Jdeme?“ Pačej si urovnal masku.

Stach váhal.

„Neser bohy, Stachu. Copak jsem tě musel někdy k tomuhle přemlouvat?“ naléhal Pačej.

„Ale jo. Alespoň se ti třeba v noci bude zdát něco jiného,“ rozhodl se Stach.

Pačej vyrazil z komůrky. Stach na pár vteřin zaváhal. Sledoval střídavě na zemi Pačejův starý meč pohozený v koutě a Pačejovu postavu rázující po cestě. Potom meč vzal a opatrně ho položil k okraji postele tak, aby ho měl Pačej po ruce, kdyby ho snad někdy ještě potřeboval.

Procházeli Stříbrnou Horou. Vyhýbali se kalužím a špíně, přesto měli za chvíli boty plné vody. Tedy jenom Stach. Pačej boty neměl. Jen lněnou košili a kalhoty stažené páskem. Stach klel. Pačej se možná tvářil, že je mu to jedno, ale pod koženou maskou nic vidět nebylo.

„Proč jsi vůbec tady?“ zeptal se po chvíli Stach Pačeje, když se vyprostil z další hromady bláta.

„Nezačínej.“

„Nezačínám. Nelákám tě. Jen se ptám.“

„Kam mám asi jít? S tím, jak vypadám… A navíc, platí mi docela dobře.“

„Kdo?“
„Kněží. Bojí se.“

„Kněží ti platí?“ Stach se přes rameno podíval na Černobogovu svatyni. „Za co? Za ochranu?“

„Ano. Bojí se. Doba je zlá.“

Stach se překvapeně zastavil. „Platí ti za ochranu? Tobě?“

„Ano,“ otočil se Pačej. „Jsem dobrej s mečem. Každej to říká. Cvičím ostatní.“

„Ale vždyť jsi ani ten meč nevzal.“ Stach ukázal ke svatyni. „Nechal jsi ho ležet u postele.“

„A proč bych si ho bral? Stačí, že se s ním vláčíš ty,“ ukázal Pačej na Stacha.

„Ale pokud nás přepadnou, jeden meč nestačí,“ zalapal Stach po dechu nad Pačejovou lehkomyslností.

„Stachu, kdo by se odvážil zaútočit na odrance, kterého doprovází rytíř? Jen blázen.“

„Dobře. A co na zpáteční cestě?“

„Kdo by se odvážil zaútočit na odrance, který má jen košili a kalhoty?“

Stach vzdychl a dál následoval Pačeje.

„Má to svoji logiku,“ uznal. „Takže tebe si Trojan platí, abys chránil Černobogovu svatyni?“ zopakoval dotaz. „Před kým? Před lůzou?“

„Ano. Pokud ďábel vyhraje, může ji lůza zapálit.“

„A pokud prohraje, je možný ten samý osud,“ oponoval Stach. „Kolik platí?“

„Dost,“ odsekl nevrle Pačej.

„Ty jsi ale nikdy nepotřeboval peníze.“ Stach se vyhnul mršině psa, ležící uprostřed cesty.

Pačej se podíval na Stacha a lehce cvrnkl do míst, kde normální lidi mají ušní boltce. „Když jsem je nejvíc potřeboval, nebyly,“ pronesl trochu s výčitkou.

„To byla hra. Tys prohrál. To se nepočítá. Ale jindy jsi měl peněz dost,“ zvedl Stach uraženě hlas.

„Potřeboval – nepotřeboval,“ lehce mávl Pačej rukou. „Potřebuju pořád. Spíš to přeměň na měl – neměl,“ zasmál se. Stach se přidal.

Věděl, že Pačej dostává nepravidelně nějaké peníze, ale podle všeho v poslední době tok peněz ustal. Což pro člověka, jako byl Pačej, znamenalo velký problém.

„Co ten Trojan?“ zeptal se po chvíli Pačeje.

„Co je s ním?“ Pačej ukázal rukou směr, kudy se mají dát.

„Co to má s obličejem?“

„Myslíš tu tlamu? Rozřízli mu ji v dětství. Asi kejklíři, nebo nějaká jiná potulná tlupa. Oni to potom ukazují na náměstích o Slunovratu a jiných svátcích jako lidské zrůdy.“

„Nikdy jsem to neviděl.“

„U nás se to nedělá. On je odněkud z Lombardie. Nebo z okolí Říma. On se jmenuje Trajan, ale trochu to změnil.“

„Všiml jsem si, že nepíše runami.“

„Jo. Umí i runové písmo a vůbec, ovládá hodně cizích jazyků, zná i další věci. Je hodně moudrý.“

„A jaký je jeho vztah k tomu? Víš komu,“ ukázal Stach směrem k Práhu.

„Nejsou přátelé, to mi věř. Jinak bych tu nebyl,“ ukázal Pačej na zavřenou bránu jednoho domu u městských hradeb. „Tady je můj domov, ze kterého mě ale stále, bohům žel, vyhazují.“ Zabušil pěstí na dveře.

Chvíli bylo ticho. Pačej zabušil znovu.

„Ještě není ani poledne,“ ozvalo se zevnitř.

„To vykládej mýmu trpaslíkovi.“ Pačej se prohnul v bocích.

„Pačej? Ty sem nesmíš!“

„Mám peníze.“

„To říkáš pokaždý!“

Pačej se nervózně otočil na Stacha.

„Mám tu kamaráda, platí za oba.“

Ve dveřích se otevřelo malé okénko a za ním tvář s uříznutým nosem.

„Neznám tvýho kamaráda. Ať ukáže peníze.“

Stach sáhl k opasku a vytáhl pár mincí.

„No, dobrá,“ souhlasil Uříznutý nos. „Máš masku?“ ujistil se pohledem na Pačeje.

„Sám bys měl nosit masku,“ odsekl Pačej a kopnul do dveří, které se začaly pootvírat. „Můj kamarád Stach všechno platí a slíbil, že zatáhne i ten dluh, co tu mám.“ Mávl velkopansky za sebe.

„Akorát hovno,“ usmál se Stach. „Celé moje jmění je tři stříbrňáky.“

„No, tak to teda máš smůlu. Za tři stříbrný se můžeš akorát tak koukat, jak si to rozdávám se dvěma. A že jsem přítel, nechám tě i sáhnout,“ mával Pačej rukou.

„Sáhnu, zmáčknu, zakroutím a ty už nikdy neutratíš v bordelu ani měďák,“ varoval Stach.

„No dobrá. Bratři v boji, bratři v lásce,“ začal couvat Pačej. „Bratrsky se rozdělíme. Na polovinu. Já spodní půlku, ty horní.“

„Ty neplatíš příplatek za to, jak vypadáš, ale za tu svoji drzou držku,“ uvědomil si Stach.

„To máte pravdu, pane.“ Uříznutý nos za nimi zavřel dveře. „Ale aspoň tu není nuda, v týhle zasraný době, kdy si všichni myslí, že ďábla zaženou modlením v Bělobogově chrámu, místo aby si ulevili od trápení tady u nás.“ Pokrytecky se nahrbil a usmál se na Stacha vykotlanými zuby. „Máme nové zboží, budete nadšení.“

„A odkudpak?“

„No odkud. Utečenci z Práhu.“

„A slečinky z velkého města. To si nechám líbit,“ mlaskl potěšeně Pačej jazykem.

„No, nevím. Místní si už na tvůj ksicht asi zvykly, ale tyhle paničky z Práhu, ty asi budou hodně ječet, když tě uvidí,“ rýpl si Stach.

„Ať zkusí zaječet a okamžitě letí,“ uklidnil je Uříznutý nos.

„Že máš víc, než jen tři stříbrný?“ zašeptal Pačej k Stachovi.

„To víš, že mám víc, kamaráde,“ pousmál se Stach. „Dneska je to na mně. Jako ostatně pokaždý,“ zavrčel.

„Uf,“ oddychl si Pačej.

Kapitola čtvrtá – Dervan (8. 3. 1401)

Stach se ve Stříbrné Hoře zdržel. Vyrazil z města, když se už brána zavírala.

„Hej, kampak?“ zastavila ho hlídka.

„Musím do Pár Dubů.“ Stach přitáhl uzdu.

„Teď navečer?“ Hlídka si prohlížela jeho brnění. „Pane,“ dodal velitel, „to je dlouho do noci. Venku je nebezpečno.“

Stach poklepal na meč.

Velitel hlídky vrtěl hlavou. „Neměl bych vás pouštět,“ řekl váhavě.

Stach neodpovídal. Po návštěvě vykřičeného domu měl dobrou náladu a bavil se velitelovými rozpaky.

„Ale nemohu zadržet rytíře.“ Velitel mávl rukou. „Doufám, že nenajdeme zítra jen vaše kosti roztahané po okolí,“ řekl nahlas. „V tom lepším případě,“ dodal potichu.

Stach vyrazil. Smrákalo se opravdu rychle. Vesnice, které míjel, byly spíše hradiště obehnaná hradbou z naostřených kůlů a s hlídkovými věžemi. Od té doby, co se na Práhu otevřela brána, potulovalo se po okolí dost podivných bytostí, které hlavně v noci tropily nenapravitelné škody a zasévaly v lidech strach a hrůzu.

Setmělo se. Stach najednou dostal divný pocit, jako by ho všechny jeho smysly varovaly. I kůň ucítil nebezpečí. Zrychlil krok a vyděšeně frkal. Stach se ho snažil poplácáním uklidnit, ale nemělo to smysl. Tma houstla a před Stachem se objevil les, ve kterém se cesta ztrácela. Stach zastavil. V sedle se otočil a sledoval cestu za sebou. Nemělo to cenu. Stříbrná Hora teď byla mnohem dál než Pár Dubů. Navíc si Stach nedokázal představit, že by se tak ponížil a vrátil se, protože měl strach. Popohnal koně a vjel do lesa. Po pár krocích toho začal litovat. Tma, která ho obklopila, byla naprostá. Zmizela cesta před ním, zmizela cesta nazpět. Kousek od Stacha se ozvalo hluboké bručení a praskot větví. Stach zapálil pochodeň a popohnal koně. Cesta, která se v mihotavém světle pochodně přece jen objevila, nebyla pořádně vidět a kůň jen s obtížemi zdolával výmoly s kořeny, vystupujícími na povrch. Teď zalitoval, že neposlechl hlídku. Ale na návrat bylo pozdě. Mručení se začalo ozývat z obou stran cesty. Vytáhl meč. Náhle kůň zastavil a zděšeně zafrkal. Uprostřed cesty stála zahalená postava.

Stach donutil frkajícího koně popojet blíž. Pozvedl meč. Postava se pootočila a on uviděl krásnou ženu. Zahalená v šedém rouchu, kapuci shrnutou, dlouhé kaštanové vlasy jí padaly na ramena. Obličej s vystouplými lícními kostmi a lehce zešikmené oči jí dávaly spíš východní původ. Ale tma a stíny z pochodně možná zvýraznily její rysy a mohly mýlit.

„Pane! Neubližujte mi!“ zvolala a hlas se jí třásl strachy.

Stach zastavil a podezíravě se díval po okolí. Les byl naprosto tichý. Ani lístek se nepohnul.

„Co tady dělá tak krásná dívka v takovou hodinu?“ zeptal se.

„Sbírala jsem v lese léčivé byliny a ztratila se. Zastihla mě noc a já potmě nenajdu cestu,“ vzlykala.

„Odkud jsi?“

Dívka se zmateně rozhlédla. „Já ani nevím, kde jsem. Jsem z Práhu. Utekli jsme s rodinou k příbuzným. Když se otevřela brána.“

Stach poslouchal. V lese bylo naprosté ticho. Varující ticho. Seskočil z koně a s mečem v ruce přišel blíž. Pochodní jí posvítil do obličeje a pomalu nasál nosem vzduch.

„Z Práhu?“ zeptal se.

Kývla.

Odhodil pochodeň a chytil dívku za krk. „Bojoval jsem v Práhu s pekelnými bytostmi. Ty nejsi člověk. Poznám tě po čichu. Odhal se!“ vyštěkl.

Sípala a lapala po dechu. V očích slzy a ve tváři zmatek a strach.

„Vyjev se, pekelná bytosti!“ Stach zesílil stisk a pozvedl dívku za krk.

Začala chroptět. Oči se jí začaly obracet v sloup. „Prosím, pane! Prosím! Jsem člověk. Přísahám na všechny bohy, co na světě existují.“

Stach vycenil zuby v úsměvu. „Holka, nemáš dneska dobrý den. Jsou dvě možnosti. Buď jsi pekelná bytost a v tom případě tě zabiju. Nebo jsi opravdu krásná dívka ztracená v lese a v tom případě tě nejprve znásilním a teprve potom zabiju, abys to někde nevykecala.“ Stach přiložil špici meče dívce zespoda pod krk. Ozval se nepříjemný zvuk, jak po plátech brnění sjely drápy. Obličej dívky se změnil. Lícní kosti se ještě více zvýraznily, dravčí zuby vystouply z dívčích úst a černé oči dívky zežloutly. Místo krásné dívky svírala Stachova ruka krk obrovské kočky.

„Pchchch…“ ozvalo se zuřivé prskání. Tlapa s drápy šlehla Stachovi po očích. Stach sklonil hlavu a děkoval bohům, že si nesundal přilbu. Ale i tak byl náraz do hlavy tak silný, že mu přilbu na hlavě pootočil a částečně mu zakryl výhled.

Stach zatlačil na meč. Špice meče projela kočce čelistí a zajela jí hluboko do hlavy. Z tlamy velké kočky se vyvalila krev. Smrtelné křeče jí zmítaly a ostré drápy trhaly Stachův plášť, až byl na cáry.

Místy se nějaký dráp zachytil na okraji brnění a hrozil, že odtrhne kus železa ze své pozice.

Stach pustil ruku, kterou svíral krk, a hlava kočky tažená vahou těla projela mečem tak, že jeho špice vyjela ven. Z okolních křovin se ozval vzteklý řev. Vyděšený kůň se splašil a začal utíkat.

Stach rychle vytrhl meč z pekelné kočky, sehnul se pro pochodeň a osvítil okolí. „Tak pojďte!“ mával zuřivě pochodní před křovisky. Z křoví vystoupla obrovská psí hlava. Žluté oči nevraživě hleděly na Stacha a z mordy s obrovskými zuby kapaly sliny. Pekelný pes výhružně vrčel, ale nezaútočil. Stach udělal krok k psovi. Ten na něj ještě jednou vztekle pohlédl a pak zacouval zpátky. Stach se prudce otočil. V okolních křovinách se objevovaly další velké psí hlavy, ale psi nezaútočili. Na stromech se míhala těla jiných tvorů, ale ani oni se neodvážili zaútočit. Zdáli uslyšel smrtelné zaržání svého koně. A potom ticho. Mával ještě chvíli pochodní. Ale nikdo se neodvážil zaútočit na člověka s ostrým mečem, zakutého do plátového brnění. Stach usoudil, že útok se konat nebude. Rychlým během se vydal za koněm, aniž si dál všímal kočky, kterou zabil.

Koně našel po chvíli. Tedy to, co z něj zbylo. Na mršině koně stálo několik pekelných psů. Oči jim svítily vztekem a z mordy jim stoupal dým. Sliny, které odkapávaly na zem, syčely a spalovaly kůži mrtvého koně. Stach na ně okamžitě zaútočil mečem. Psi se v tichosti vzdálili do křoví, aniž by se pokusili o nějaký útok nebo obranu. Stach zběžně prohlédl koně. Nebylo mu pomoci. Krk měl rozervaný, hlavu mu někdo skousl takovou silou, že mu otevřel lebku a odhalil mozek. Stach sundal z mrtvého koně brašnu s dopisem od knížete, přehodil si ji přes rameno a s pochodní v jedné ruce a mečem v druhé vyrazil dál k Pár Dubům. Běžel dlouho. Celou cestu lesem cítil a slyšel, jak ho po obou stranách cesty doprovázejí pekelné bytosti čekající na svou příležitost.

Měl štěstí, že pochodeň dohořela ve chvíli, kdy vyběhl z lesa. Měsíc svítil a spoře ukazoval Stachovi cestu. Ale ani jeho světlo nedokázalo zabránit tomu, aby Stach na rozbahněné cestě několikrát neupadl. Vysílený, prochladlý a s brněním plným bláta v dálce uviděl světlo z ohňů na městské hradbě. Z posledních sil dorazil k bráně města Pár Dubů.

„Otevřete! U všech bohů, dobří lidé, otevřete!“ zabušil na bránu.

Bylo ticho.

Stach zabušil znovu. „Otevřete! U všech bohů!“ Vynechal tentokrát dobré lidi.

Opět ticho rušené jen praskáním dřeva ohňů na městských hradbách. Stach se otočil. Ve slabém světle měsíce viděl jen pláň před hradbami. Uklidnil se.

„Snad mě tu nehodlají nechat stát do rána,“ rozzuřil se. „Koukejte otevřít tu bránu, holoto, nebo vás zpráskám tak, že z vás polezou kosti!“ zařval směrem k hradbám.

To zabralo. Ozvalo se šramocení a na hradbách nad branou se objevilo pár pochodní. „Chceš po hubě, noční tvore?“ ozvalo se seshora.

„Otevřete! Okamžitě otevřete! U všech bohů otevřete!“ vykřikl Stach.

„A kdo jsi!?“

„Jsem posel od knížete Litomira!“

„To určitě! Takových sem chodí každý ráno dvanáct do tuctu!“

„Opravdu!“ praštil vztekle Stach rukou v rukavici do brány.

„Stoupni si tak, pekelníku, ať na tebe vidíme! Tak tři sta kroků daleko!“ zařehtal se někdo.

„Nejsem žádný démon!“

„Pokud nejsi démon, tak sneseš vodu z posvátné studánky!“

„Co?“ nechápal Stach.

„Sper tě samo peklo, bytosti noční!“ vylil na něj někdo kbelík.

„To jsou chcanky!!!“ zařval Stach a přivoněl si k zápěstí. „Za tohle vás vykastruju!!“

„Pokud jsi posel, tak nám prozraď své jméno!“ ozval se jiný hlas.

„Jsem Stach! Jeden z družiníků knížete!“

„Proklatec Stach!? Stach ze Dvanáctky!?“

„Ano!“ Tentokrát Stachovi nevadilo, že ho tak někdo nazval.

Chvilku bylo ticho. Pak se brána otevřela a Stach skočil dovnitř. Zuřivě máchal mečem. „Vy zkurvysyni! Rozsekám vás na sračky za to vaše chování!“ Vykročil proti strážným. Okolo něj stálo pár mužů s kopím namířeným proti němu. Přímo proti němu stál vysoký neozbrojený chlap v dlouhém prošívaném kabátě. Stach k němu skočil a rozpřáhl se mečem.

„Omlouvám se za svoje muže,“ řekl muž, aniž by ho nějak vyvedl z míry Stachův meč. „Jsem Dervan, rychtář Pár Dubů. Smím vás, pane rytíři, pozvat na něco dobrého k jídlu a pití? Na radnici?“

Stachův meč v rukou zavrávoral. „Pivo a slanina bude stačit.“ Stach sklonil meč a zabořil ho do země.

Dervan kývl. „Zavřete bránu a dál držte hlídky,“ poručil svým mužům.

Brána se zavřela a Stach se vydal za Dervanem. Cestou ze sebe strhl zbytky pláště a snažil se otřít bláto a výkaly ze své zbroje.

„Na náměstí je kašna.“ Dervan vzal jednomu ze strážných pochodeň a posvítil s ní do tmavé uličky.

„Slíbil jsi mi pivo a slaninu. A už mi nabízíš vodu.“ Stachovi se začala vracet dobrá nálada a měl radost, že přežil noční cestu.

„Máme nejlepší vodu v okolí. Vyrovná se pivu a slanině,“ nenechal se nachytat Dervan. „Ale pro tebe, pane rytíři, samozřejmě donesu pravé pivo a slaninu.“ Vrátil pochodeň zpátky strážnému a ukázal Stachovi rukou: „Ještě pár kroků.“

Na radnici nechal Dervan donést džbán piva, velký kus slaniny a konvici plnou vína. Stach si nalil nejprve plný korbel a hned poté se pustil do jídla. Dervan ho sledoval s potěšeným úsměvem.

„Dobrý, rychtáři. Dobrý,“ pochválil Stach. Vlastně jsem se dneska ještě ani pořádně nenajedl. Jen co jsem měl cestou v sedlový brašně.“

„Myslel jsem, že jste jedl ve Stříbrné Hoře. Podle všeho jste musel z města vyjet dost pozdě.“

„Měl jsem tam jednání a na jídlo mi nezbyl čas,“ zachechtal se Stach a vypil pivo jedním zátahem.

„A pivo máte taky dobrý,“ položil prázdný korbel na stůl a rychtář mu dolil ze džbánu.

„Za ty chcanky se omlouvám.“ Dervan podal Stachovi plechový talíř s nakládanou zeleninou.

Stach si lehce přivoněl ke svému rameni.

„Naštěstí jsem uskočil, tak většina šla vedle.“ Zamračil se na rychtáře.

Dervan se zatvářil rozpačitě.

„Od ďáblova příchodu ještě nikdo v noci nedorazil k městským branám v pořádku,“ vysvětloval.

„Měl jsem cestou incident. Přišel jsem o koně.“ Stach hrábl do talíře a nabral hrst zeleniny.

„pekelní psi?“ zeptal se Dervan.

Stach kývl.

„A nějaká dívka. Změnila se v obrovskou kočku.“

„Jaké měla vlasy?“

„Tmavé.“

„Pekelná kočka. Dokáže se, potvora, vyškrábat přes hradby a producíruje se v noci po městě. Zabíjí noční opilce. Donutila nás zavírat hospody za soumraku a lidi držet se doma.“

„Jedna už vám škodit nebude,“ poklepal si Stach rukou na jílec meče.

„Výborně. Nechceš tu, pane rytíři, zůstat ještě nějaký čas?“

„Nemohu. Kolik tu máte nelidí?“ Stach vyplival ze zeleniny několik kousků koření.

„Hodně. Hlavně nemrtví. Od židů,“ ukázal Dervan rukou k židovské čtvrti. „Oni svoje mrtvé nespalují, ale zahrabávají. Ghůlů tu máme málo. Mrtvé spalujeme, tak se tu objevují jen ti, co zemřeli někde mimo. V lese, nebo tak nějak nezvyklým způsobem.“ Dervan si přejel rukou po hrdle.

„A lidé? Jak ti to berou?“

„Zvykli si. Nejdřív tu samozřejmě panovala panika, zvláště když se sem nahrnuli utečenci z Práhu. Ale lidé si zvyknou na vše. Pár desítek jich odešlo, hlavně cizáci, a jejich domy obsadili ti noví.“

„Takže klid?“

„Relativně. Zatím.“ Dervan se procházel před Stachem, tam a zpátky, ruce spojené za zády. „Lidé vědí, co je asi čeká. A smiřují se tím.“

„Ještě jsme neprohráli,“ udeřil Stach lehce pěstí do stolu.

„Jistě,“ odpověděl rychle Dervan. „Ale pokud prohrajeme?“

„Nemůžeme prohrát.“ Stach zamračeně sledoval Dervana.

„Ano, nemůžeme. Ale kdyby se tak stalo? Co bude pak? Co máme dělat?“

Stach chvilku mlčel. „To nikdo neví. Je to už dávno, co ďábel zabral město. Lidé zapomněli,“ vysvětloval.

„Ale něco víme. Nebo předpokládáme.“

„Nic nevíme,“ zavrtěl Stach hlavou. „Do ďáblových měst se desítky let nikdo nedostal. Víte přece proč?“

„Jistě. To ví přece každý,“ potvrdil Dervan. „Svět okolo ďáblových měst se změnil. Je tam obrovský les, do kterého se nedá vstoupit. A ti, co se o to pokusili…“ nedokončil.

„Ti, co se pokusili vstoupit do země ovládané ďáblem, všichni zmizeli beze stopy a nikdy se nevrátili.“

„Všichni ne. Pár se jich vrátilo.“

„Starci s kůží bílou jako padlý sníh. Předčasně zestárlí. Chromí a šílení. S jizvami po celém těle. Blekotající nesrozumitelné věty. O zemi velkých bílých tvorů porostlých srstí. O zemi, která je bažinou i pouští zároveň. Brodíte se po krk ve vodě a zmíráte žízní. Spaluje vás horko, a přesto se třesete zimou. O zemi ďábla. O zemi temnoty. O Proklaté zemi,“ dokončil Stach.

Dervan mlčel a pokyvoval hlavou. „Znám ty příběhy,“ doplnil Stacha. „A je smutné, že Pár Dubů je na hranici Proklaté země.“

„Vaše město je hranice? Jak to víte?“

„Myslíme si to. Protože v Hradci se už pekelní tvorové neobjevují. Takže nás tady čeká jen temnota a zoufalství.“

„Zatím se přece nic tak hrozného neděje,“ uklidňoval Stach Dervana.

„Zatím, zatím,“ rozhazoval Dervan rukama. „Ale co dál? Co se stalo s městy, která obsadil ďábel a která skončila v jeho sféře vlivu? Nikdo nic pořádného neví. Kam zmizeli ti lidé? Vždyť tam byla kvetoucí města a městečka, vesnice. Pole, louky.“

„Lidé? Snad tehdy odešli,“ pokrčil Stach rameny. „Já opravdu nevím. Je to dávno. Nikdo to nepamatuje. Nikdo nedělal záznamy. A nikdo nepočítal, že další na řadě je Práh.“

„Nikdy nikdo nepočítá, že šíp v boji trefí jeho. Každý si tak nějak myslí, že to odnese ten vedle,“ vzdychl Dervan.

„Mluvíte jako voják.“

„Byl jsem. To už je dávno,“ potvrdil Dervan. „Vy tedy nevíte, co bude, pokud kníže prohraje a nepodaří se uzavřít pekelnou bránu v Práhu?“

„Nevím. Jen nějaké povídání. Legendy a mýty. Pověsti o prstech zhouby, které dopadnou na celou zem a na každého.“

Dervan se zastavil v chůzi. „A jak ty prsty zhouby budou vypadat?“ zeptal se. „Padne na nás neúroda? Hladomor? Nemoci? Přijdou hordy z pekel a odvlečou nás jako potravu? Povraždí malé děti?“

„Jak to mám vědět?“

„Vaše ležení je přece blízko Práhu. Máte nějaké novinky? K nám se dostávají jen kusé informace. Zmatené.“

„Jsme na tom stejně, rychtáři,“ vzdychl Stach. „U brány Práhu máme své zvědy. Občas vyjede ven nějaká skupina.“

„Démoni? Pekelníci?“

„Je to tak půl na půl,“ přemýšlel Stach. „Vlastně ani ne. Je tam víc lidí než pekelníků.“

„Lidí?“

„Bohužel ano. Zaprodanců, kteří vstoupili do služeb k Temnému pánovi.“

„Sper je samo peklo,“ ulevil si Dervan.

„To nevím,“ zasmál se Stach.

Dervan se zarazil a poté se přidal. „To je vlastně pravda,“ přiznal. „Už jste s nima bojovali?“

„Jen drobné šarvátky, takový průzkum bojem. Většinou hned ustoupí.“

Dervan mlčel a začal se znovu procházet. Stach se dal znovu do jídla.

Za okny ohlašoval ponocný ranní hodinu. Dervan si stoupl k oknu a sledoval jej.

„Slaninu máte dobrou, jen co je pravda,“ pochválil Stach jídlo. „A co vy tady? Jak vy tady bojujete? Jste přece od Práhu daleko. Démoni, co vyrazili z pekla po první vlně, se hodně rozptýlili. Tak jich tu asi moc mít nebudete.“

Dervan se otočil od okna. „No, čekali jsme to horší,“ přiznal.

„Jak horší?“

„V prvních dnech se tu usadilo hodně divných tvorů. Měli jsme strach. Hodně zbrojného lidu odešlo bojovat ke knížeti. A jiní zase utekli.“

Stach kývl. I on čekal, že ďábel využije své moci a bude postupovat dál. Místo toho jen budoval zeď okolo Práhu a o okolí se nestaral.

„Kryjí nás obstojné hradby,“ pokračoval Dervan. „A pekelných bytostí nepřibývá. Pokud to tak půjde dál, nebude tu nelidí víc než v jiných dobách.“

„Takže se ubráníte?“ Stach nalil další korbel sobě i Dervanovi a pak toho v duchu zalitoval, protože džbán už byl téměř prázdný.

Dervan si ho automaticky vzal a napil se. „Zatím s přehledem. I potom, co někteří odešli bojovat s knížetem.“ Dervan položil korbel na stůl a utřel si pěnu z vousů.

„Tak pekelných bytostí přibývá, nebo ubývá?“

„Spíš ubývá. Jak jsem řekl, nic neobvyklého. Pouze jednou v noci nám něco prolétlo nad městem a zapálilo to střechu mlýna.“

„A nevíte co?“

Dervan zavrtěl hlavou. „Podezřelý klid. Ticho před bouří.“

Stach se znovu dal do jídla.

„Nechcete mi vyprávět váš noční příběh?“ pobídl Dervan Stacha.

„Proč ne,“ pokrčil Stach rameny a dal se do vyprávění. Vyprávěl pomalu a rozvláčně a Dervan ho nepřerušoval.

„To byste ji opravdu znásilnil? Kdyby byla člověk? A potom zabil?“ zeptal se opatrně Dervan, když Stach skončil.

„Byla by to holka, kterou příbuzní vyvedli do lesa, aby se jí zbavili. Buď já, nebo někdo jiný. Tak proč ne já?“ bručel Stach.

Dervan mlčel.

„Byla hezká, ale smrděla kočičinou. To musí každý poznat,“ chlácholil Stach Dervana.

Dervan nešťastně zavrtěl hlavou. „Naši mládenci někdy přemýšlejí vším možným, jen ne hlavou. Tahle kočka jich už pár zadávila. Ale horší jsou takové ty víly.“

„Víly… Slyšel jsem, že existují, ale nikdy jsem je nepotkal.“

„Krásné bytosti,“ vzdychl Dervan. „Nádherná stvoření.“

„Viděl jste je?“

Dervan kývl. „Odlákaly nám pár chlapců.“

„Utancovaly je k smrti?“

Dervan si pobaveně odfrkl. „No, pokud by šlo o tanec, nemyslím si, že by se některý z těch mladíků dal zlákat.“

Stach zavrtěl hlavou s otazníkem v obličeji.

„Nalákaly je na sex. Obcovali spolu celou noc,“ vysvětlil Dervan.

„A potom?“

„Co potom?“ pokrčil Dervan rameny. „Já nevím. Ale dokážu si představit, jak se probudíte z krásného snu, nahatý, zesláblý někde na louce a okolo vás pekelná čeládka.“

„Blbé probuzení,“ souhlasil Stach a dál se věnoval jídlu.

Chvíli bylo ticho, jen Stachovo mlaskání se rozléhalo sálem.

Dervan si Stacha zvědavě prohlížel. Několikrát otevřel ústa k otázce, a vždy si to rozmyslel.

„Chcete se mě na něco zeptat?“ pochopil Stach.

„Ano,“ odpověděl váhavě Dervan.

„Chcete se mě zeptat, jaké to bylo, když se brána otevřela?“

„Jste Stach ze Dvanáctky?“ ujišťoval se Dervan.

Stach kývl.

„A jste, nebo nejste…?“ Dervan nedokončil větu a čekal.

Stach mlčel. Neodpovídal. Bylo ticho.

„Proklatec? Zrádce?“ dokončil Stach po chvíli větu.

Dervan lehce kývl.

„Prokletá dvanáctka,“ lehce si odfrkl Stach. „Proklatci,“ opakoval znovu zamyšleně.

Dervan ho sledoval s otázkou v očích. „Říkají vám tak. Prý jste se zaprodali ďáblu. Nebo jeho sluhovi. Zradili jste.“

Jindy by Stach vybuchl, ale Dervan neměl v hlase jízlivost nebo hořkost. Jen zvědavost, a Stach cítil, že i trochu soucit.

„Já nevím,“ povzdechl si Stach, „možná jsme opravdu prokletí. Zrádce lidí nám dal milost.“ Stach odložil plechový talíř na dřevěnou desku stolu. „Ale my, my o ni nežádali.“ Podíval se Dervanovi zpříma do očí.

„Neobviňuji vás,“ zvedl Dervan lehce ruku v obranném gestu. „Ale lidi toho napovídají. A nikdo neví, kde je vlastně pravda. Tak jsem si říkal, když jste tam byl…“

„Co lidi říkají?“ zeptal se Stach.

„Tak, všelijak,“ kroutil se Dervan. „O dvanácti rytířích, kteří přežili. O Hroznatovi, který objíždí vesnice a ničí a pálí a unáší. O Taklovi, který slyšel tak dlouho naléhání ve svých snech, až raději vzal meč a nalehl na něj v Dažbogově chrámu. O Bezuchém Pačejovi, který má obličej spálený tak, že mu musel ranhojič rozříznout zlatým nožem spečená oční víčka…“ Dervan sledoval Stacha s otázkou v obličeji.

„Můžu?“ ukázal Stach na džbán s vínem. „Lepší než pivo, líp se mi povídá.“

Dervan kývl a přisunul ke Stachovi tác, na kterém bylo víno a prázdné poháry. Stach vzal džbán s vínem a nalil si. Chvíli přemýšlel a potom se dal do povídání.

„To, že se ďábel pokusí otevřít bránu, jsme věděli,“ začal Stach své vyprávění. „Bylo to sto let od doby, kdy to zkusil jinde. Jen jsme nevěděli přesně kde. Přišla sucha, kruté zimy. Ptáci padali mrtví k zemi. Bouře ničily úrodu od východu po západ.“ Lehce pokynul Dervanovi rukou s číší vína.

Dervan lehce kývl. To věděl také.

„A potom se objevila duha,“ pokračoval Stach. „Černá duha, ďáblovo znamení. Klenula se střídavě nad různými městy. Ďábel si tak hrál a nechával nás v nejistotě. Objevila se i nad Práhem. Táhla se od okraje města k okraji. Složená jen z černých barev. Obyvatelé zděšeně vybíhali ze svých domovů, ti ustrašenější se okamžitě balili a z města utekli. Potom duha zmizela. Všichni si vydechli. Ale najednou, z ničeho nic, se objevila znovu. A temné dunění z hloubi země. Neklamné znamení toho, že ďábel přichází. Kdo mohl, ten utíkal. Kníže, dvořané, šlechtici, rytíři, měšťané, dobytek, dokonce i krysy se valily z města všemi směry pryč a dávaly najevo, že Práh je ztracen. A potom to přišlo.

Obloha zčernala bouří bez deště. Tři dny bylo pološero. Blesky se míhaly a zapalovaly jeden dům za druhým. Požáry se šířily po celém městě a vítr je rozfoukával do divokého ohně. Třetí den Práh obklíčilo deset ohnivých kuželů, sahajících až k obloze.“

Stach se napil a pokračoval.

„Přímo tam, kde černá duha stála nejvýš, se země začala propadat. Vytvořil se obrovský kráter, z něhož šlehaly plameny. Uprostřed kráteru se vytvořila brána a z ní se vyrojili pekelní démoni.

Vystupovali tak, jak bylo popsáno v grimoárech. Přízraky pekelných legií se znaky bájných zvířat na štítech. Vedl je jeden z nejlepších veteránů, člen Le Dragon Rouge s onyxovým kamenem ve štítě, se znakem červeného draka v rudé sklovině. Devět přízraků, devět nejvyšších generálů bylo v jejich čele. Devět nesmrtelných. Devět neporazitelných. Bylo to děsivé.

Stáli jsme tam, my, kteří jsme neutekli. Bylo nás na tři sta, kteří jsme se snažili zastavit první nápor.

Druh vedle druha, štít na štítu, když se peklo vyvalilo. Umírali jsme pod zuby pekelných psů. Hořeli jsme v pekelném plameni. Démoni z nás rvali maso. Temní andělé, z jejichž hořících křídel padala roztavená smůla a zapalovala vše na zemi, nám kroužili na hlavami. Lučištníci, jen kostry, které střílely kosti a koho se střela dotkla, opadalo z něj maso zaživa. Nohy nám obalovali hadi a obrovští červi, nemohli jsme udělat ani krok. Harpyje, démoni s ženskou tváří, lvím tělem a orlími křídly, jejichž jekot nás dusil a nutil k šílenství. Jezdci na koních temnějších než noc. Pod jejich kopyty sténala a pukala země. Jejich dech otravoval vzduch a nutil každého ke kašli.

To vše a ještě tisíckrát více hrůz se na nás vyvalilo. Polovina z nás zemřela nebo zešílela hrůzou dřív, než došlo k prvnímu dotyku. Ale ta druhá polovina se rvala jako lvi. Každý kousek země, o který jsme ustoupili, platil ďábel tou nejkrvavější daní. Nikdo nedával milost a nikdo o slitování neprosil.

Své zraněné jsme doráželi, usekávali jim hlavy a házeli je do syčících ohňů, aby je nikdo nemohl oživit a použít je proti nám. Nakonec už nebylo kam ustoupit. V Perunově chrámu nás zbývala jen hrstka.“

„O tom jsem slyšel,“ skočil mu do řeči Dervan. „V domě starého boha neměl ďábel takovou sílu. Jeho kouzla nebyla tak silná, jeho oheň pálil, ale nepodpaloval.“

„Podpaloval,“ zasmál se Stach. „Bezuchý Pačej by mohl vyprávět. Hořel jako pochodeň. Za to mohly ty jeho dlouhé vlasy. Nechával si je narůst, aby nebylo vidět, že přišel kdysi o uši. V chrámu mu hořely jasným plamenem.“

„Bezuchý Pačej?“ opakoval Dervan.

„Bylo to něco impozantního,“ kývl Stach lehce hlavou. „V jedné ruce meč, ve druhé štít, hlava mu plála jasným plamenem, vůbec nedbal bolesti, sekal ty ďáblovy pohůnky.“

„Muselo to být příšerné,“ vzdychl Dervan.

„Ne,“ zamyšleně zavrtěl Stach hlavou. „Ne. Tehdy to bylo jiné. Věděli jsme, že umřeme, nikdo ničeho nelitoval, vstoupila do nás síla, jakou jsme nikdy předtím nepocítili, samo peklo se tehdy začalo třást, mrtví nebo umírající se nám vršili pod nohama, jak tam chcípali, museli jsme na jejich mrtvoly stoupat, a jak oni se snažili k nám dostat, museli také lézt přes své padlé. Nakonec nás zůstalo posledních dvanáct, stáli jsme na hromadě padlých nepřátel, ale i vlastních druhů, rudá krev se mísila s černou, škvířila a prskala, všechno bylo v ohni. Zem se třásla řevem pekelníků, ze starého chrámu padaly kameny velké jako dospělý muž, vichr rval střechu chrámu a zem bičovaly desítky blesků…“ Stach se odmlčel, aby se znovu napil. Oči se mu leskly vzrušením a klouby ruky, kterou držel pohár, mu zbělely, jak sevřel prsty okolo stopky poháru.

„A potom?“ Dervan mu visel na rtech.

„Potom vše utichlo.“ Stach povolil ruku a sklopil zrak. „Jako na povel, v jedné krátké vteřině. Řev, blesky, vítr, dunění. Dokonce i ti zranění přestali sténat a krev přestala prskat. Bylo naprosté ticho. Jako by se čas zpomalil. Viděl jsem kapku krve, jak kape z mého zápěstí. Padala dolů snad věčnost.“ Stach pozvedl ruku na důkaz a odhalil trhlinu v plátu brnění na zápěstí. „Vše se hrozně zpomalilo. Myslel jsem v tu chvíli, že umírám, že má duše opouští mé tělo. Zvedl jsem hlavu a doufal jsem, že uvidím své předky, jak mě vítají. Ale viděl jsem jen jedenáct svých druhů. Stáli jsme tam, udiveni tou záhadou, tou ďábelskou hříčkou. Stáli v kruhové obraně, osm rytířů a uprostřed kruhu čtyři lučištníci, kteří sestřelovali vše, co útočilo ze vzduchu. Stáli jsme a čekali.

Nikdo neútočil, pekelníci pomalu ustupovali.

A najednou, najednou se v té hordě nepřátel udělala ulička. A tou prošel on. Ten, který mohl být bohem, ale nechal se zlákat. Oděný v prostém šatu, s malým zlatým kruhem na hlavě. Řekl, že nám daruje život. A poprosil nás, ano, poprosil,“ kývl Stach vážně hlavou. „Poprosil, abychom vstoupili do jeho služeb. Abychom před ním poklekli. Nabídl nám moc, bohatství. Nabídl nám celý svět. Znal všechna naše tajná přání, všechny naše tužby. Věděl vše – kdo jsme, kým jsme a kým bychom chtěli být. Mluvil se všemi, ale přitom s každým osobně. Jako by ovládal čas i prostor. Prosil nás a zapřísahal.

Marně.

Odmítli jsme 

V hořícím Perunově chrámě jsme mu plivli do obličeje.

Neurazil se. Smutně pokrčil rameny a odešel. A s ním i jeho čeládka. Perunův chrám se vyprázdnil.

Když jsme vyšli z chrámu, bylo po boji. Obrovská brána v zemi, okolo ní kruh ohně. A zničené město.

A stovky a stovky démonů tam stály ve vyrovnaných řadách. Sledovali nás. Částečně s výsměchem, částečně s respektem. Snad nás dokonce i litovali. Ale většinou nás spíš jen netečně přehlíželi.

Nikoho už nezajímalo dvanáct polomrtvých rytířů. Tehdy jsme pochopili, že už zde nic nezměníme.“ Stach vážně kývl hlavou.

„Vrátili jsme se mezi živé. Ale něco se změnilo. Mysleli jsme, že nás lidé uvítají jako hrdiny. Ale nebylo tomu tak.“

„Začalo se říkat, že jste prokletí,“ doplnil Dervan.

Stach se odmlčel.

„Je to smutné, když víte, že jste pro dobro světa udělali vše, a místo vděku se dočkáte urážek a podezíravosti.“

Stach lehce kývl hlavou a sevřel trpce rty. „Čepa a Hoděj zemřeli na zranění. Takla spáchal sebevraždu v Dažbogově chrámu. Nevím, jestli slyšel nějaké hlasy, ale rozhodně nezradil,“ pokračoval potichu.

„A Hroznata?“ Dervan se pátravě zadíval Stachovi do tváře.

„Hroznata přešel,“ vzdychl Stach. „Odložil meč a štít, svlékl brnění a odešel k Práhu. Požádal o odpuštění a vstoupil do služeb nepřítele. Stal se z něj přízrak. Na černém koni s rohatou přilbou a s temně rudým pláštěm objíždí s pekelnou cháskou okolní vesnice a zasévá strach do srdcí místních obyvatel.“

„Postavil se mu někdo?“

„Pár rytířů vyjelo. Ale nikdo se nevrátil.“

Dervan nevěřícně zavrtěl hlavou. Stach mávl rukou, jako by o tom nechtěl mluvit. „Smola a já jedeme znovu do boje,“ pokračoval. „Bezuchý Pačej se léčí v Černobogově chrámu na Stříbrné Hoře. Svat a Vřetan jsou na svých hradech. A o Odranovi, Zdeborovi a Vrčkovi nic nevím,“ dokončil Stach.

„O Odranovi jsem slyšel. Odejel do východních zemí,“ doplnil Dervan. „A Vrček…“ zarazil se.

„Kde je Vrček?“ zajímal se Stach.

„Vrček se prý urazil. Na všechny, na svět, na knížete. Odešel do lesů na jihu. Tam se usadil v nějaké zřícenině. Obklopil se bandou pobudů. Loupí a přepadává pocestné.“

„Vrček byl vznětlivý. Každá nespravedlnost ho urážela,“ potvrdil Stach. „A pokud v něm zůstal pocit křivdy, urazil se.“

„A ve vás?“

„Ve mně?“ Stach se zamyslel. „Lhal bych, kdybych řekl, že mi to nevadí. Ale vím, že moje srdce zůstává čisté.“

Dervan zamyšleně pokyvoval hlavou nad Stachovým přiznáním.

„Říkal jste, že jedete s knížetem proti Práhu. Co tedy děláte zde?“ změnil najednou téma hovoru.

„Kníže mě pověřil zvláštním úkolem.“

„Asi nesmím vědět, jakým,“ hádal Dervan.

„Můžete. Týká se to i vás.“

„Mě? Mě osobně?“

„Takříkajíc. Jak vycházíte s Bohdalem?“

Dervan se podíval ke dveřím a potom z okna, jako by tam něco hledal. „Se svobodným pánem Bohdalem?“ ujistil se polohlasem. „Ne moc dobře,“ pokračoval, když Stach kývl hlavou. „O poddané se nestará. Kdyby se snažil, má dost mužů, aby vypudil tu temnotu z okolí.“

„Nedodal Litomirovi ani jednoho muže.“

Dervan mlčel.

„Litomir mu dal trest. Musí zaplatit tisíc zlatých,“ pokračoval Stach.

„Tisíc zlatých?“ vydechl Dervan. „To nemůže sehnat.“

„Pokud to do tří dnů nesežene, mám se vrátit k vám a požádat vás o pomoc.“

„Jakou pomoc?“

„Jménem knížete Litomira mám přivést Bohdala před knížete v řetězech a kníže ho potrestá. Exemplárně.“

„Po mně chcete vojsko?“

„Litomir si myslí, že nebude potřeba. Bohdalovi vojáci nepůjdou proti rozkazu knížete. Bude stačit jen pár strážných. Od vás a z Krudomu. Možná ozbrojit chasu.“

Dervan váhal. „Bohdal je nebezpečný. Říká se…“ Odmlčel se.

„Co se říká?“

„Jsou to jenom povídačky,“ mávl rukou Dervan.

„Tak povídejte.“

„Prý se mu nějak v téhle době začalo víc dařit.“

„To není nic, na čem se dá postavit obvinění.“

„Měl spor se svobodným pánem Binkou. Vypadalo to na boj.“

„No a?“

„Svobodný pán Binka zemřel za podivných okolností. Jeho syna roztrhali pekelní psi. I s jeho družinou. Jeho dceru zadávil upír. Jeho bratra našli na posteli s rozbitou hlavou a vysátým mozkem.“

„Ghůl?“

„Ano. Ale co dělá ghůl na tvrzi? Ti jsou přeci na hřbitovech. Už chápete?“

„O to větší zájem mám dovést Bohdala ke knížeti v řetězech,“ poklepal Stach na jílec meče.

„Kolik času na to máte?“

„Málo. Musím stihnout knížete před útokem na Práh.“

Dervan nic nezastíral a mluvil otevřeně. „Bohdal je slizký. Zkusí se vám vykroutit, ale do otevřeného střetu nepůjde. Ale je u něj Raba.“

„Kdo to je?“

„Jeho synovec. Pokud bych měl potkat v noci v temné ulici jeho, nebo pekelnou kočku s několika psy, raději si vyberu tu kočku.“

„Je dobrý v boji?“

„To ne. Jeho boj je trochu jinačí. Takový ne moc čestný. Pokud vás ve tmě bodne otrávená dýka, bude na jejím konci Raba.“

„Děkuji, dám si na něj pozor. Mám jednu prosbu,“ zívl Stach.

„Povídejte.“

„Moc jsem toho zatím nenaspal. Můžu se uložit tady, na lavici?“

Dervan se podíval z okna, kde začínalo svítat.

„Nechcete…“ začal.

„Ne, opravdu. Lavice tady mi stačí. Děkuji.“

„Máme setkání rady.“

„Se zakokrháním prvního kohouta vypadnu.“

„Rozumím. Informuju hlídku v bráně. Aby nedošlo zase k nějakým problémům.“

„Neříkejte, že na hosty lijete chcanky i při odchodu,“ zasmál se Stach.

„Ne. Ale na některé pouštíme psy.“

„Rozumím. Informujte tedy, prosím, hlídku u brány.“ Stach se přikryl pláštěm.

Než Dervan opustil místnost, už spal.

Kapitola pátá – Krudom (9. 3. 1401)

Stachův ranní odchod proběhl bez problémů. Ponocný, šourající se domů, mu poradil, kde sídlí rozumný koňský handlíř, a tak dokonce Stach nemusel do Krudomu po svých. Hlídka v městské bráně mu provinile zamávala a Stach nasadil ostřejší tempo. Netrvalo dlouho a před sebou uviděl brány Krudomu.

Krudom měl městské zdi do kruhu, možná podle něj se i jmenoval. Kdysi zde stálo keltské hradiště, které opravdu ohraničoval kruh. Staří obyvatelé Krudomu vyprávěli, že jejich děd jim vyprávěl, jak jeho děd se od svého děda dozvěděl, že v dobách, kdy tu žilo ještě hodně Germánů a Keltů, se zde pořádaly velké obřady, při nichž Keltové upalovali své zajaté nepřátele v obrovských sochách upletených z proutí. Stach si nedovedl představit, jak to muselo vypadat, a velmi litoval, že se to už nedozví, protože Keltové pomalu vymizeli, nahradili je slovanští přistěhovalci.

Dorazil k jedné z bran. Hlídka napřáhla kopí.

„Posel od knížete!“ vyštěkl na ně. „Kde najdu Bohdala?“

Strážní se narovnali. „Kde asi, je ve svým hradě.“ Mávli rukou směrem, kde se na kopci tyčily hradby.

Stach zaklel. „Není náhodou někde tady?“

Hlídka zavrtěla hlavami a Stach pobídl koně. Musel projet celým městem a vyjet jinou branou. Když dorazil k hradu, měl už pořádnou žízeň. A vztek. A to bylo dobře.

„Posel od knížete!“ vyštěkl na hlídku u brány.

„To by mohl říct každý,“ zasmál se ozbrojenec u brány.

Stach na něj najel koněm. Když se hlídač snažil uskočit před koněm, sehnul se Stach v sedle a chytil hlídku vzadu za brnění pod helmou.

„Jeď!“ poručil koni a bodnul jej ostruhami do slabin.

Kůň vyrazil a táhl za sebou nešťastného hlídače. Zvuk brnění, rachotícího po kamenných kostkách, dával najevo celému hradu, že přijel knížecí posel. Když Stach dorazil na nádvoří, zastavil koně a pustil hlídku. Ozvalo se další rachocení a naříkání a bědování hlídky. Z okolí se sbíhali lidé a ozbrojenci. Stach se pyšně otáčel po nádvoří i s koněm. Jednu ruku si dal v bok a zpupně hleděl na dav, který se okolo shromažďoval.

„Kdo jste?! A co tu chcete?!“ vyběhl z hlavní budovy vysoký ramenatý muž. Černé vlasy mu v pramíncích spadaly na ramena a barevně splývaly s pláštěm z černé beraní kůže. Zahnutý orlí nos muže připomínal dravčí zobák a rašící černý vous jen dojem dravce podtrhoval.

„Knížecí posel. Hledám Bohdala.“ Stach seskočil z koně.

„Koho?“ Ramenatý muž držel ruku na jílci meče.

„Bohdala. A ty jsi kdo?“ Stach popošel několik kroků k muži.

Muž vytáhl meč.

„Útok na knížecího posla se rovná útoku na knížete samotného. Je ti to jasný, ty spratku smradlavej?“ obořil se Stach na muže.

Muž trochu couvl. Za ním se objevil další. Oblečený v dvoubarevném kabátci s kápí. Rukávce kabátce měly dlouhé páchy, což byly vlastně kusy rukávců, které volně plandaly. Majitel tím ukazoval, že má zaprvé hodně peněz a může si dovolit plýtvat drahou látkou, a za druhé, protože překážely v jakémkoliv pohybu, jasně ukazovaly, že tenhle člověk nikdy nemusí pracovat a ani nepracuje. Nohavice byly také každá v odlišné barvě, modré a purpurové. Opět se to snažilo ukázat na mužovo bohatství. Stach ani nemusel sklánět hlavu, aby věděl, že tenhle muž má i boty podle poslední honosné módy z jemné kůže s dlouhou špičkou. Přesto na okamžik sklonil zrak a trochu si oddychl, když uviděl, že nejsou tak dlouhé, jako u některých hejsků z Práhu, kteří si špičku boty uvazovali ke kolenům.

„Ty jsi Bohdal?“ zeptal se Stach.

„Svobodný pán Bohdal,“ opravil Stacha muž s mečem.

„Seru ti na pána,“ provokoval Stach. „Tohle ti posílá kníže.“ Sáhl do brašny a vytáhl list. Mezitím se okolo shromáždila čeládka a vojáci. Ozbrojení, zmatení a připravení. Nakukovali Stachovi přes rameno a snažili se zahlédnout dopis. Bohdal vzal list. Ruka se mu třásla. Zkontroloval pečeť na dopise.

„Pojď nahoru, knížecí posle,“ ukázal dovnitř donjonu, „nehodlám řešit knížecí přání před domem jako nějaký kupec.“

„Ty první, Rabo,“ ukázal Stach bradou na muže s mečem.

Raba sebou trhl. „My se známe?“ zeptal se.

„Ne. Ale pověst o tvé zbabělosti a podlosti tě předchází, takže tě nehodlám mít v zádech.“

Raba udělal krok ke Stachovi. Meč měl připravený. Stach položil ruku na svůj meč a lehce ho povytáhl z pochvy. „Tak máchni, ty hnido! Máchni a tvoje hlava se bude kutálet po nádvoří až dolů ke Krudomu!“ posmíval se Stach.

Raba stál a v očích měl zuřivost. Bohdal ho chytil za rameno. „Nahoru!“ poručil. „A ten meč schovej.“

Raba chvíli stál. Potom najednou, jako když mávne kouzelným proutkem, vztek z jeho očí zmizel. Zastrčil meč a v klidu vstoupil do dveří domu. Bohdal pokynul rukou Stachovi, a když ten se ani nepohnul, vstoupil za Rabou. Teprve potom se Stach vydal za nimi. Prošli větším sálem a po schodech vystoupali do patra. Raba šel mlčky vepředu, za ním Bohdal s dopisem od knížete. Nakonec došli do nějaké místnosti, asi Bohdalovy komory, protože přede dveřmi stála ozbrojená stráž. Stach vešel do místnosti a stráž je následovala. Místnost měla malá okna, která propouštěla jen málo světla. Raba zapálil třískou z krbu svíčku, Bohdal rozlomil knížecí pečeť a dal se do čtení. Ruka se mu třásla čím dál víc a Stach měl z toho radost. Raba nahlížel Bohdalovi přes rameno a střídavě pozoroval Stacha. Neušel mu Stachův samolibý úsměv.

„To přece po mně kníže nemůže chtít,“ vzlykl Bohdal. „Léta jsem mu věrně sloužil.“

Stach mlčel.

Bohdal znovu začal studovat dopis. Ruka se mu přestala třást.

Raba už nečetl a zaměřil svoji pozornost plně na Stacha. „Patříš ke knížecí družině?“ zeptal se.

„Ano.“

„Jsi hodně blízko knížeti?

„Dá se to tak říct.

„Jaký je kníže?“ vyzvídal.

„Mladý.“

„Nejsi zrovna povídavý.

„Ne.“

„Proč poslal kníže tebe?“

„Nerozumím.“

„Má hodně poslů. Proč poslal tebe? Ty nejsi normální posel. Jsi rytíř.“

„Nevím. Asi poslové došli.“

Bohdal přestal číst. Položil dopis na stůl a nenávistně jej pozoroval. „Musím si to rozmyslet. Odepíši zítra,“ řekl polohlasem.

„Kníže nechce odpověď.“

Bohdal prudce zvedl oči od dopisu a Raba zajel rukou k jílci meče. Chvíli se Stach měřil s Bohdalem pohledem.

„Mám tři dny,“ procedil Bohdal mezi zuby. „Tři dny na to, abych sehnal peníze. Tři dny na to, abych sehnal víc peněz, než vydělá moje panství za pět let,“ syčel.

Stach pokrčil rameny. „Kníže byl velice rozzloben, když zjistil, že jsi neposlal ani jediného člověka na pomoc.“

„Na pomoc proti komu? Proti Světlonošovi?“ vyštěkl Raba, ruku stále na jílci meče.

Stach stočil pohled na Rabu. „Takhle nepřítele nazývají jen zrádci.“ Vykročil vpřed a sáhl po meči. Stráž u dveří sklonila kopí směrem ke Stachovi.

„Tři dny!“ vložil se do toho Bohdal. „Za tři dny si přijď pro peníze.“

Stach stál a nenávistně pohlížel na Rabu. „Za tři dny si přijdu. Ale ne sem do vašeho hradu. Peníze chci předat na radnici. V Krudomu.“

„Nevěříš nám?“ Raba vytáhl meč.

„Nevěřím nikomu, kdo nazývá ďábla nositelem světla.“ Stach vytáhl meč a postavil se do střehu.

Stráž u dveří vykročila proti Stachovi.

„Knížecí posel nesmí být napaden!“ zaječel Bohdal. „Okamžitě přestaňte!“

Vojáci se zastavili.

„Za tři dny se dostavím na radnici. Jen já, ty a můj synovec,“ kývl smířeně Bohdal hlavou směrem k Rabovi.

„Pokud s sebou nebudete mít peníze, rovnou přijďte v okovech,“ provokoval Stach.

„Odejdi!“ poručil mu Bohdal.

Stach zastrčil meč do pochvy, výsměšně si před oběma odplivl a odešel.

V Krudomu se nejprve nahlásil místnímu rychtářovi. Jmenoval se Ctirad, byl vysoký, rozložitý v ramenou a vypadal unaveně. Stach ho nezatěžoval podrobnostmi, jen ukázal dokument od knížete a řekl mu, že se tady za tři dny setká s Bohdalem. Ctirad se na nic víc nevyptával a Stachovi to vyhovovalo.

Ubytoval se v místní hospodě na náměstí s podivným názvem „U skákavého poníka.“ Nikdo nevěděl, odkud ten název pochází. Během tří dnů Stach sondoval situaci. Bohdal byl v Krudomu a okolí neoblíben, ale lidé se ho báli. Říkalo se, že má pletky s ďáblem a že ještě horší je jeho synovec Raba.

Když požádal o případnou pomoc dva městské biřice, Vatana a Záhoru, oba před ním překřížili prsty jako znamení proti nečistým silám a odmítli se proti Bohdalovi jakkoli angažovat. Stach se tedy musel spoléhat na pomoc z Pár Dubů.

Třetí den si nechal připravit koně. Za svítání chtěl vyrazit a požádat Dervana o pomoc proti Bohdalovi. Když už měl hotovo, vtrhl do hospody Zahora a podal mu zprávu, že Bohdal a Raba na něj čekají na radnici i s celým sborem radních města Krudomu. Stach se zeptal, kolik má Bohdal s sebou ozbrojenců, a dostalo se mu odpovědi, že žádného. To Stacha potěšilo, a zároveň překvapilo.

Rychle sedl na připraveného koně a vyrazil na radnici. Před radnicí zkontroloval okolí a potom vyrazil nahoru do sálu, kde na něho oba čekali. Vatan mu otevřel dveře a Stach vpadl dovnitř s rukou na meči. Překvapeně zůstal stát. Místnost byla mírně osvětlena několika pochodněmi a na stole stál sud s vínem, ze kterého si všichni konšelé nalévali plné poháry. Mezi nimi procházel Bohdal s Rabou a naprosto nenuceně si povídali.

„Á, knížecí posel,“ usmál se Raba na Stacha, když ho uviděl. „Připiješ si s námi?“

Stach zmateně přikývl. Raba nalil plný pohár vína a podal ho Stachovi.

Stach zaváhal.

„Chceš si snad vybrat vlastní pohár? Nebo si ho chceš se mnou vyměnit?“ Raba nabídl svůj pohár Stachovi.

Stach zavrtěl hlavou a připil si. Víno bylo po čertech dobré.

Dopil pohár a lehce mlaskl. „Dobré víno,“ pochválil. „To je na rozloučenou? Se svobodou?“ Získal zpátky svoji jízlivost.

„Copak? Někdo se žení?“ přitočil se Bohdal a položil Stachovi ruku na rameno.

„Ne,“ setřásl Stach ruku. „Jedete se mnou. Ke knížeti.“

„Pročpak?“

„Tisíc dukátů, nebo okovy,“ připomněl Stach.

„Jo, tahle malá nepříjemnost…“ dělal Bohdal, že si vzpomněl. „Pánové!“ pronesl nahlas. „Necháte nás zde s knížecím poslem o samotě.“

Konšelé začali rychle odkládat poháry a odcházet pryč. Stach si stoupl kousek dozadu a hledal zradu.

Za chvíli byla místnost prázdná. Bohdal počkal, až Záhora zavře dveře do sálu, a pokynul Rabovi. Ten sáhl za dubovou desku stolu a vytáhl velikou brašnu.

„Tady jsou ty peníze, o které kníže žádal.“ Podal brašnu Stachovi.

„Co to je?“ Stach udělal ještě krok dozadu.

„Tisíc zlatých. Pravých a neořezaných. Přesně, jak chtěl kníže,“ usmíval se mile Raba.

Stach stál a nepřátelsky hleděl na brašnu. Potom natáhl ruku, vzal brašnu a otevřel ji. Byla do poloviny plná lesklých zlaťáků. Stachovi se udělaly mžitky před očima z takového bohatství. Za to se mohla nakoupit armáda, koupit malé panství nebo odjet daleko do cizích krajů a nikdy netrpět hlady nebo nedostatkem jiných protivenství. Rychle zamrkal, aby odehnal chtíč, ale ten nezmizel.

Rukou zajel do brašny a cítil, jak se mu zlaté mince samy lepí na prsty.

„Velké pokušení,“ zašeptal výsměšně Bohdal.

Stach zatřásl hlavou a probral se. „Přepočítám to.“ Vysypal peníze na stůl.

Bohdalovi se zablesklo v očích a Raba sáhl po meči. „Nevěříš mi?“ zeptal se Bohdal.

„Ne,“ odsekl.

„Tak dělej!“ vyštěkl Raba nepřátelsky.

Stach počítal. Zkontroloval nejen počet, ale i namátkou prohlížel mince.

Byly krásné, jako by zrovna vyšly z mincmistrovy dílny, a seděly na minci přesně.

„Tisíc zlaťáků,“ potvrdil. Potěžkal brašnu. Byla těžká. „Tisíc zlatých. Je to dost velká částka,“ řekl zklamaně.

„Obrovská. Až si říkám, že kníže nepočítal s tím, že ji seženu,“ ironicky se usmál Bohdal.

„Kníže vám věří,“ odpověděl Stach stejným tónem.

„Poslal pro zlato jen tebe. Dost velké riziko vracet se až k Práhu. Tak sám, a s tolika penězi.“ Bohdal měl v hlase varování i výsměch.

Stach cítil, jak mu na čele vyrazily drobné krůpěje potu. „Zvládnu to,“ řekl sebejistě.

Bohdal zatleskal. Dveře se otevřely a vstoupil rychtář a konšelé.

„Stachu, tady před ctihodnými občany města Krudomu potvrď, že jsem ti předal částku, kterou kníže požadoval, a že není nic, čím bych se knížeti protivil.“

Stach odříkal přísahu, zatímco se mu Bohdal výsměšně díval do obličeje. „Kdy odjíždíš?“

„Nevím,“ pokrčil Stach rameny.

„Moje moc sahá až k hranicím Krudomu. Tam ručím za tvůj život. Za hranicemi jsi na to sám.“

Stach pevně sevřel rukojeť meče. „Lituji toho, kdo se mi pokusí vstoupit do cesty,“ varoval.

„Moudrá řeč,“ zasmál se Bohdal. „Napijeme se?“ Ukázal na víno na stole.

Stach zaváhal.

„Až k hranicím města Krudomu jsi v bezpečí,“ uklidnil ho Bohdal, když si všiml Stachova zaváhání. „Až k hranicím,“ opakoval.

„Když do pekla, tak na pořádný kobyle,“ pomyslel si Stach a natáhl se pro pohár. Raba mu ho okamžitě nalil až po okraj.

Popíjení se protáhlo až do rána. Víno bylo vynikající a Stach se nedal dvakrát přemlouvat. Dokonce i Bohdal s Rabou mu nebyli tak nepříjemní, jako ze začátku, a nakonec vlastně vše dobře dopadlo. Kníže dostane zlato, za které si může najmout a zaplatit další vojsko, Stach se nemusí táhnout s Bohdalem, který by ho jen zdržoval. Brašnu s penězi zauzloval koženým řemínkem a přivázal si ji k tělu. Občas na ni spokojeně poklepal a zkontroloval, zdali řemínek není porušený. K ránu zábava začala váznout, jak měšťané a radní jeden po druhém odpadávali. Zmizel i Raba a Bohdal. Stacha nakonec víno zmohlo tak, že usnul opřený v rohu místnosti o chladnou zeď.

Probudilo ho něžné zatahání za nohu. Opile pootevřel oči a chvíli trvalo, než zaostřil. Před ním dřepěl na bobku Vatan a lehce do něj strkal. „Pane rytíři, za chvíli bude zasedání rady. Nebylo by vhodné, aby vás tu tak viděli.“

Stach polknul. V krku měl sucho. „Napít,“ zašeptal.

Vatan mu podal džbán. Stach ho vděčně přijal a napil se. „Je ráno? Poledne?“ tipoval, když se napil.

„Soumrak začne asi za dvě hodiny.“

„Co?“ vystřízlivěl Stach.

„Spal jste dlouho, pane rytíři.“

„Kde je Bohdal? A Raba?“

Vatan pokrčil rameny.

Stach se zvedl. „Musím vyrazit.“

„Teď navečer?“

Stach se snažil utřídit myšlenky. V Krudomu je v bezpečí. Alespoň tohle mu slíbil Bohdal. Teď je večer. Zkontroloval brašnu. Byla v pořádku. Bohdal si na něj počká. Ale kde?

Přivřenýma očima se zadíval na Vatana. Jasně, Vatan mu podá zprávu. Proto ho vzbudil tak pozdě. Počítají s tím, že přespí v hospodě a vyrazí až ráno.

„No, už to nestihnu. Přespím v hospodě a vyrazím až ráno,“ vzdychl nešťastně.

Vatan kývl.

Stach se pomalu zvedl. Cítil, jak se mu hlava točí a žaludek zvedá. Rukou se opřel o zeď.

„Pane,“ ukázal mu Vatan na vědro v rohu, „ulevte si, než to vynesu.“

Stach zavrtěl hlavou, a ta se mu o poznání více zatočila.

„Jdu do hospody,“ rozhodl. „A ty půjdeš se mnou.“

„Ne. Odpusťte, pane, ale sloužím Ctiradovi, a ten patří svobodnému pánu Bohdalovi.“

Stach se málem rozzuřil nad Vatanovou drzostí, ale včas si uvědomil, že teď není vhodná příležitost na hádky.

„Dobrá,“ zavrčel. „Trefím tam sám. Vyřiďte svým pánům, že děkuji za vřelé přijetí a přátelské pohoštění,“ zabručel a vydal se z radnice do hospody.

Naštěstí to nebylo daleko. Cestou si dokonce i stihl vymyslet plán.

Hospoda byla poloprázdná. Stach projel pohledem osazenstvo. Nic podezřelého.

„Připrav mi koně,“ požádal hostinského.

„Odjíždíte, pane rytíři?“ zeptal se úlisně hostinský.

„Teď na noc?“ podivil se Stach. „Ne. Vyrazím hned ráno. Teď jedu poděkovat panu Bohdalovi za hezký večer na radnici.“

„Mám připravit něco na večeři? Nebo budete večeřet u svobodného pána Bohdala?“ Hospodský měl v očích víc než zvědavost.

„Nechci svobodného pána zdržovat. Upeč mi kuře. Do zlatova,“ mlaskl Stach jazykem.

Než mu hostinský připravil koně, stihl se Stach napravit pořádnou číší vína. Hlava se mu sice pořád točila, ale žaludek se mu už tolik nezvedal.

„Do soumraku jsem zpátky,“ upozornil hostinského a vyrazil.

Projel branou směrem k Bohdalovu hradu, cestou ale odbočil a přes pole se vydal na cestu k Pár Dubům.

Stmívalo se rychle. Stachovi kručelo v břiše a měl hroznou žízeň. Za sebou uslyšel dusot kopyt mnoha koní.

Zdálo se mu to? Otočil se v sedle. Za sebou uviděl nějaké stíny. Mohli to být pronásledovatelé, nebo jen množstvím vypitého vína zjitřená fantazie. Pobídl koně ostruhami k rychlejší jízdě.

Do Pár Dubů nedojel. Noc ho zastihla v malé opevněné osadě asi v polovině cesty. Branou osady projel těsně před jejím zavřením.

Chvíli čekal, zdali neuslyší někoho přijíždět, ale venku byl klid.

Několik sedláků si ho podezíravě prohlíželo. V rukou oštěpy a klacky.

„Hospoda. Je tu?“ zeptal se Stach.

Jeden ukázal k neurčitému dřevěnému stavení. Stach kývl na poděkování a pomalu se vydal tím směrem. Byla to opravdu hospoda. Umouněný jednoruký chlap od něj převzal koně a odvedl ho do stáje za hospodu. Stach vešel dovnitř s rukou na meči.

V hospodě bylo poloprázdno. Jen pár místních a u jednoho stolu několik kupců, které asi také zastihla noc na cestě. Všichni ztichli a sledovali Stacha.

„Přicházím v míru a pokoji,“ zabručel Stach běžný pozdrav a pustil ruku z jílce meče. Očima vyhledal prázdné místo v koutě a usadil se tam.

Nervy měl vybičované k prasknutí a proklínal sebe, Bohdala i knížete. Nohama zkusil lavici před sebou, jestli není přibitá. Byla volná, což mu dávalo možnost ji použít jako zbraň. Stůl také nebyl napevno, dal se převrátit. Pootevřeným oknem sledoval dění před hospodou.

Nikde nikdo. Pokud počítají s tím, že už vyrazil na cestu, nejrychlejší cesta do Práhu je přes Město Heřmana z Mrtic. Přes Pár Dubů je to zajížďka. Nebo má Bohdal své lidi i tady?

Projížděl pohledem osazenstvo hospody. Nepřipadali mu nebezpeční. Začínal se uklidňovat.

„Pivo nebo víno?“ zeptal se hospodský.

„Pivo. A jídlo.“ Sundal si přilbu.

„Skopový?“

Kývl, zatímco očima prohlížel únikové cesty. Hospodský si to špatně vyložil.

„Dva měďáky,“ nastavil dlaň.

Jindy by to vzal jako urážku, ale teď bezmyšlenkovitě vložil hospodskému do rukou požadovanou sumu.

Ne. Bohdal ho v hospodě nepřepadne. Je tu moc svědků. Přepadne ho na cestě. Ale na které? Pokud zjistí, že jel delší cestou, zkusí mu nadjet. Přepadne ho někde za Stříbrnou Horou. Asi.

Stach přemýšlel, zatímco hospodský před něj položil pivo. „Jídlo bude později.“

Stach bezmyšlenkovitě kývl a hospodský se odkolébal k dalšímu stolu.

Znovu se podíval z okna. Venku byl klid. Stach si zhluboka vydechl a rukou poklepal na těžkou brašnu. Vyrazí před svítáním. Lesem už v noci projížděl a ví, s čím má počítat. Objede Pár Dubů, aby ho zvědi u brány neodhalili. Požene koně až do Stříbrné Hory. Pokud dorazí do Stříbrné Hory dřív než oni, bude mít vyhráno. Poprosí Pačeje o pomoc. Ten ho neodmítne. Doprovodí ho ke knížeti a zpátky už nepojede. Připojí se k družině. Stach se usmál nad genialitou svého plánu.

Hospodský před něj položil skopovou kost. Stach vytáhl dýku a začal odřezávat maso. Maso bylo tuhé a nepoddajné, pivo kyselé a vodnaté, ale to nemohlo zkazit Stachovi dobrou náladu. Popíjel a občas v dobrém rozmaru poklepal na brašnu přivázanou k opasku. V duchu přemítal, co by se dalo koupit za tisíc zlatých. Nechával se unášet svými sny a dokonce na chvíli usnul.

Probudil ho rachot plechů, řičení koní a výkřiky. Stach se probral a poznal, že je zle.

Kapitola šestá – Lišek

Stacha probral velký hluk. Zatřásl hlavou, aby zahnal poslední zbytky ospalosti. Zvenku se ozýval rachot železa a frkání poplašených koní. Řinčení řetězů a občas výkřik někoho, kdo trpěl v bolestech. Celá hospoda ztichla a nikdo se neodvážil ani pohnout. Pak někdo kopnul do dveří hospody. Dveře se rozlítly a dovnitř vrazili čtyři ozbrojenci v brnění a někoho vlekli v řetězech. Hosté i hostinský ani nedutali a prohlíželi si nově příchozí.

Ozbrojenci se zastavili uprostřed hospody. Ten, koho vlekli v řetězech, padl na zem a nehýbal se.

Bylo ticho. Ozbrojenci stáli a čekali. Občas se nenápadně podívali směrem, kde seděl Stach.

„Co to sem táhnete?“ odvážil se zeptat hospodský.

„Chytili jsme upírka,“ odpověděl naučeně ten, který vstoupil jako první a odhalil zčernalé dásně bez zubů.

„Hej! Upíra? Tak toho nechte venku! Žádný nemrtvý mi sem nesmí!“ odmítl je hospodský.

„Ale…“ Další ozbrojenci přehodili konec řetězu přes trám a zabrali. Řetěz zarachotil a zvedl upíra. Ten zaúpěl, protože měl ruce svázány řetězem za zády a vytažení nahoru mu páčilo ruce z ramenních kloubů.

„Venku by nám mohl zmizet. Oni totiž tihle tvorové v noci vidí jako ve dne,“ zachechtal se ten první.

„Je svázaný,“ oponoval hostinský

„Bude prostě tady. To je příkaz.“ Ozbrojenec zabral znovu za řetěz a povytáhl upíra na špičky.

„Čí příkaz?“ nechápal hostinský.

„Prostě příkaz. Na to se neptej, ty hovnožroute.“ Zahákl konec řetězu za hák na trámu.

Stach ještě nikdy upíra neviděl, tak svoji pozornost soustředil hlavně na něj. Neviděl nic nápadného. Upír vypadal jako normální člověk.

„Vypadá jako normální člověk,“ řekl hospodský.

„To jo. To vypadá,“ potvrdil ozbrojenec. „Ale podívejte,“ odhalil prstem upírovi horní ret, „vidíte ty špičáky?“

„Takhle křivý zuby má každej druhej drnohryz,“ ozval se nějaký kupec z kouta hospody, zatímco pár sedláků nevraživě pohlédlo na kupce.

„Takový ne,“ protestoval ozbrojenec.

Hospodský se opatrně podíval na vystupující špičáky. „Nerafne mě?“ zeptal se nejistě.

Ozbrojenci se rozchechtali: „Ne“.

„Co s ním?“

„To rozhodne pan Bohdal.“

„To ho vezete k němu?“

„Ano.“

„Neuteče vám?“

„Cha,“ uchechtl se ozbrojenec, „těžko. Venku čeká dalších dvacet chlapů.“ Podíval se výsměšně na Stacha. „A vede je vznešený pán Raba.“

Stach cítil, jak mu na čele vyrazil pot.

„Co tu Raba chce?“ vykulil oči hospodský.

„Ani nevím. Ale říkal, že prý tady má náš upírek přítele. A ten mu pomůže,“ Dál sledoval Stacha.

Všichni se otočili pohledem ke Stachově stolu.

„Nejsem jeho přítel.“ Stach odsunul jídlo a pomalu vstal.

„Ten upír nám to řekl.“

„Lže.“

„Upíre?“ Ozbrojenec lehce pootočil hlavou, aniž by spustil pohled ze Stacha. „Měl ses tady s někým setkat?“

Bylo ticho. Upír visel zavěšený v řetězech.

„Je asi v bezvědomí,“ nejistě řekl hospodský.

„Tak ho probereme.“ Ozbrojenec vytáhl z opasku minci.

„Jsou citliví na stříbro,“ vysvětloval.

Přišel k upírovi, chytil ho za vlasy a zvedl mu hlavu: „Tak se dívejte.“ Přiložil upírovi minci na tvář.

Ozvalo se syčení, bolestný řev a bylo cítit spálené maso.

Upír se snažil dostat od mince a trhal hlavou.

„Tak co, ty pekelná stvůro?! Řekni všem nahlas: Máš se tady s někým setkat?“

„Ano.“

„Nahlas!“

„Ano!“

„A je ten zrádce mezi přítomnými?“

Upír zvedl hlavu a pozoroval hospodu.

„Nevím,“ zašeptal.

„Ale víš.“ Ozbrojenec znovu přiložil upírovi na tvář minci.

„Nech toho!“ Stach pomalu odsunul stůl.

Ozbrojenec nechal upíra upírem.

„A kdopak se nám to tu zastává upírka?“ Vytáhl meč.

„Je to jen fraška. Tohle domluvil Raba. Ten upír je jen návnada,“ řekl klidně Stach.

„Vážně?“ Druhý ozbrojenec si stoupl vedle prvního.

„Ano. Chcete zdiskreditovat knížecího posla. Ukázat, že se paktuje se nečistými silami.“ Stach lehce ukázal na upíra.

První ozbrojenec se výsměšně usmál. „A kdopak uvěří zrádci a zbabělci? Nebo jsi snad nepřijal milost z rukou proklatého? Nejsi snad jeden z Proklaté dvanáctky?“ dodal nahlas tak, aby ho bylo slyšet i v posledním koutě hospody. „Zbabělec Stach.“ Dodal s rukou na jílci meče.

Stach měl před očima rudou mlhu. „Raba to vymyslel dobře,“ řekl. „Udělal jen malou chybu.“

Oba ozbrojenci stáli vedle sebe. Třetí držel konec řetězu, na kterém visel upír u stropu. Čtvrtý pozoroval džbán vína na stole a olizoval si bezmyšlenkovitě rty.

„Jakou chybu?“

„Že jste stejně vysocí,“ zabručel k nim.

Nechápavě se po sobě podívali. Stach mávl ledabyle rukou a pootočil se. Ve chvíli, kdy už neviděli na jeho ruku, hmátl po meči.

Bleskurychle ho vytáhl z pochvy a dřív, než stihl někdo zareagovat, máchl vodorovně směrem k jejich krkům. Meč, ostrý jako břitva, ale pevný, jim prosekl krky a obarvil okolí rudou barvou. Stach stál a čekal. Oba ozbrojenci s nechápavými výrazy hmátli po mečích a potom šli k zemi. Nastala panika. Nějaké ženské začaly ječet, ozval se pád těla. Hospodský zkušeně pochopil situaci a jako první vyskočil oknem. Za ním se hrnul zbytek.

Další u upíra na nic nečekali. První z nich zaútočil na Stacha přímým bodnutím. Stach se vyhnul tělem a udělal krok vpřed. Chytil ruku s mečem a přitáhl si ji k tělu. Oba do sebe narazili. Stach byl o hodně vyšší. Jednou rukou držel nepříteli jeho ruku s mečem a tlačil ho dolů. Druhou ruku pozvedl nahoru a namířil svůj meč hrotem kolmo dolů. Mezi krkem a ramenem protivníka se v brnění objevila mezera, která si přímo říkala o ostré železo. Stach nečekal a do mezery v brnění vrazil seshora meč. Ostrá špice roztrhla drátěnou košili a projela skrz plíce až do srdce. Protivníkovi se vyvalila jasně červená krev z úst a ozval se smrtelný chrapot. Stach vytáhl meč a kryl s ním úder vedený posledním protivníkem seshora na hlavu. Protivník se znovu rozmáchl, ale špice meče narazila na strop hospody.

Stach, který stále jednou rukou držel umírající tělo, s ním mrštil proti poslednímu nepříteli. Nemělo to žádný účinek. Protivník vyprostil meč z trámu a znovu sekl. Stach vykryl další úder. Tentokrát držel meč již oběma rukama, proto mohl použít víc síly. Nechal sjet meč po čepeli až k jílci, dokud se ostří nezastavilo na záštitě a svojí silou a vahou začal tlačit nepřítele před sebou. Protivník byl nucen ustupovat, dokud nenarazil zády na stůl. Stach napřel síly ještě víc a protivníka i se stolem přirazil ke zdi. Svojí vahou na něj nalehl a prohnul jej v zádech. Poté udělal krok dozadu.

Protivník se narovnal, ale to už na něj dopadl Stachův meč. Ozbrojenec vykryl úder, ale rána byla tak silná, že srazila ruce i s mečem a meč sjel po přilbici, narazil a odsekl nýt u hledí a sekl do brnění na rameni. Protivník s napůl pootevřeným hledím byl ve značné nevýhodě, a Stach mu to neulehčil.

Znovu úder. I tentokrát to protivník vykryl a meč narazil na brnění. Jak zvedal ruce, krátký prsní štít se posunul a odhalil břicho. Potřetí máchl Stach mečem shora, ale ve chvíli, kdy se protivník snažil znovu krýt, se Stachův meč stočil do oválu, vyhnul se krytu a ze strany sekl do jeho boku chráněného jen kroužkovou košilí. Rána, přestože zmírněná změnou směru, roztrhla košili, sekla do boku a svojí razancí jej přesekla skoro do poloviny. Protivník zůstal nehybně stát, zatímco se Stach musel pořádně opřít, aby vytáhl meč z jeho těla. Teprve potom šel protivník k zemi.

„Dokonáno,“ zabručel Stach a zkontroloval hospodu. Za živého lidského tvora tam byl sám.

Sáhl na stůl pro žejdlík, který se jen zázrakem při jejich boji nepřevrhl, a mocně se napil. Prázdný žejdlík položil na stůl dnem nahoru a z vedlejšího stolu tam sebral nedojedenou uzenku. Zakousl se do ní, opatrně přežvykoval a pomalu se přibližoval k upírovi.

„Stachu! Nemáš šanci! Vyjdi ven!“ ozvalo se zvenčí.

Polkl a sledoval upíra.

„Rabo! Ty děvko! Tohle jsi vymyslel dobře!“ zavolal ven.

Upír visel v bezvědomí rukama přivázanýma řetězem k trámu. Stach se postavil před upíra. Opatrně do něj strčil špičkou meče. „Žiješ?“ zeptal se.

„Pokud se tohle dá u upíra nazvat žitím, tak ano.“ Upír pozvedl hlavu.

Stach sledoval jeho obličej. Tvář měl upír spálenou od mince. „Co s tebou?“

„Když mi usekneš hlavu, budu to mít rychle za sebou a byl bych ti za to vděčný.“

„Pokud nevyjdeš s rukama nad hlavou, zapálím tu hospodu!“ ozvalo se z venku.

Stach položil meč na stůl, vzal uzenku do zubů a uvolnil upíra z háku. Ten se sesul k zemi. Stach se nad ním sklonil a studoval okovy. Vytáhl dýku. Chvíli páčil a nakonec pouta povolila.

„Šmejd,“ bručel na adresu nekvalitních želez.

Upír ležel na zemi. „Proč jsi to udělal?“ zasípal.

Stach pokrčil rameny. „Nevím. Možná proto, že jsem kdysi taky dostal milost od tvého pána.“ Podíval se po stole, jestli tam není ještě něco k jídlu.

„Stejně mě dostanou.“ Upír se ztěžka zvedl a popolezl ke stěně. „A ten, od koho jsi dostal milost, není můj pán.“

„Stachu! Poslední varování!“ Rabův hlas byl netrpělivý.

„Po posledním varování přijde další poslední varování!“ zasmál se Stach.

„Nemáš šanci!“

„To možná nemám, ale peníze nedostaneš,“ zabručel Stach, vzal brašnu s penězi a začal se rozhlížet po hospodě.

Upír se posadil a opřel se zády o trám. „Můžu ti nějak pomoct?“ zeptal se.

„Chci to někam schovat.“

„A co v tom máš?“

„Do toho je ti hovno.“

„To máš pravdu.“ Upír opřel hlavu o trám a zavřel oči. „Chováš se k tomu jako k nějakému pokladu.“

Stach sáhl po meči.

„A přitom tam nic cenného není. Zlato a stříbro poznám po čichu. Tak mi to vrtá hlavou, co tam máš,“ pokračoval upír.

Stacha přepadl divný pocit. Vzal brašnu s penězi a otevřel si ji. „Ten zkurvysyn,“ zaklel a vysypal na zem kamení. „Napálil mě!“

Upír otevřel oči a sledoval kamení u Stachových nohou. „Co to má být?“

„Bylo to zlato. Musel mi to někde vyměnit. Ale kdy? Měl jsem ji pořád u sebe. Spal jsem s ní,“ ukázal na brašnu

„Předával ti ho osobně?“

„Co?“

„To zlato.“

„Ano.“

„Kolik vás tam bylo?“

„Jen já a on. A jeho synovec.“

„Předpokládám, že tím myslíš svobodného pána Bohdala a jeho synovce Rabu.“

„Přesně tyhle. Kdy to udělali?“ nechápal Stach.

„Šalba.“

„Co?“

„Jednoduché kouzlo. Ošálili tě. Měl jsi kamení už tehdy, ale přesvědčili tě, že je to zlato.“

Stach se praštil pěstí do hlavy. „Odpřisáhl jsem před svědky, že jsem převzal zlato.“

„Stachu! Tohle je opravdu poslední varování!“ chraptěl venku Raba.

„Polib mi prdel!“

„Zapálíme hospodu!“

Stach vztekle hodil brašnu do ohně. „Co mám dělat?“ zeptal se upíra.

Upír pokrčil rameny.

Oknem vlítla dovnitř pochodeň. A seshora se ozvalo typické praskání hořící slámy.

Stach došel k výčepu a nalil si plný žejdlík. Pivem ulil pochodeň a došel si načepovat další.

Hospoda se plnila kouřem. Sedl si ke stolu, položil meč před sebe a smutně se na něj koukal.

„Dostali mě. Dostali,“ vzdychl. „Ale tebe nedám,“ pohladil meč.

V hospodě bylo během chvíle plno kouře a Stacha to nutilo ke kašli. Dopil pivo, vzal ze stolu svůj meč, strčil ho do mezery mezi dva trámy a prudce trhnul rukou. Meč se zlomil s jasným zazvoněním.

„Tak, a máš to za sebou, kamaráde. Já přijdu za chvíli za tebou.“ Vzal zlomený meč do ruky a hodil ho do skomírajících plamenů v krbu.

„Upíre?“ zeptal se do zakouřené hospody. Jeho hlas zněl chraplavě. Odkašlal si. „Upíre!?“ znovu se zeptal o trochu hlasitěji.

Ticho, jen praskání ohně na střeše mu bylo odpovědí.

„Taky odpověď,“ ušklíbl se a vyšel před hospodu. „Tak co, vy sráči?!“ zavolal do tmy.

Něco velkého a těžkého ho praštilo do hlavy. Poslední vzpomínka byla na přilbu, ležící v hospodě na stole.

Probírání bylo kruté. Hlava mu třeštila a ruce bolely, jako by je měl napnuté mezi dvěma koňmi. Cítil, jak mu po čele stéká krev. Otevřel oči a v záblescích ohně z hořící hospody viděl na zemi kaluž krve. Po očku se podíval na své ruce. Měl je opravdu roztažené, každou z nich přivázanou k sedlu jiného koně. Na koni seděli dva rytíři a spokojeně sledovali požár.

„Kde je ten upír? Chci toho sráče!“ uslyšel rozzuřený hlas Raby.

„Je v tý hospodě,“ odpověděl mu někdo.

„Víte určitě, že neutekl?“ zuřil Raba.

Stach si odplivl. „Hledáš svýho kamaráda?“ zeptal se polohlasem.

Raba to slyšel. Přišel ke Stachovi, chytil ho za bradu a zvedl mu hlavu.

„Kde je ten pekelník?“ zeptal se.

„Když vejdeš do hospody, uvidíš tam na řetězu viset tělo bez hlavy,“ ušklíbl se Stach. „Ale měl by sis pospíšit. Hrozně rychle se rozpadá v prach.“

„Ty jsi ho zabil?“ vyštěkl Raba.

„Byl to snad tvůj přítel?“

Raba mlčel. Stach se ušklíbl. Krev, která mu předtím skapávala z čela, teď tekla po celém obličeji a zbarvovala Rabovu jezdeckou rukavici do červena.

„Sper ho samo peklo,“ zavrčel Raba. „Hlavní je, že máme tebe.“

„Jsem knížecí posel. Jsem nedotknutelný. Útok na mě je útokem na samotného knížete.“

„Ale hovno,“ zašklebil se Raba vítězoslavně. „Mám dost svědků na to, že ses spojil s pekelnými mocnostmi. Se kterými jsi už, ostatně, ve styku delší dobu. Dozvěděl jsem se, že se máš tady setkat s upírem. Podařilo se nám ho zajmout, ale tys ho osvobodil. Předal jsi mu zlato a kryl jeho útěk.“

„Zlato?“ Stach sevřel rty. „Nebo kamení?“ zeptal se.
„Zlato. Tisíc zlaťáků – tak, jak jsi to odpřisáhl před ctihodnými občany města Krudomu.“

„Oba víme, že to tak nebylo.“

Raba se naklonil ke Stachovi tak, aby ho ostatní neslyšeli. „Ale zůstane to jen mezi námi, že ano,“ zašeptal. „Protože tobě, ty zrádče, nikdo věřit nebude.“

Stach mlčel. Hlavou mu probíhaly možnosti, které měl udělat, když vycházel z hospody.

Raba sledoval výsměšně jeho obličej. „Říkáš si, co jsi měl asi udělat lepšího,“ uhádl jeho myšlenky.

Stach pootočil hlavou. Sledoval hořící hospodu. „Měl jsem se na vás vysrat,“ zašeptal. „Na všechny. Po tom, co jste nás označili za zrádce.“

Raba mlčel.

„Měl jsem se sebrat a odejít daleko. Nechat se najmout někde ve východních knížectvích a už se nestarat o tuhle zkurvenou zem. Já svoji bitvu už vybojoval, já se ďáblovi postavil. Na rozdíl od vás, zbabělci strachy podělaní.“ Otočil hlavu a podíval se Rabovi do obličeje.

Raba se dál usmíval, ale jeho úsměv byl čím dál tím více křečovitější. Násilím se snažil držet koutky úst nahoru, zatímco jeho tvář již dávno tvaroval zuřivý škleb. „Jsi hlupák, Stachu,“ vmetl vztekle Stachovi do tváře. „A jako hlupák zemřeš.“

Kapitola sedmá – Blahota

Stach se držel mříží a sledoval Svinka. Svinek seděl na trojnožce a sledoval Stacha. Pomalu ukusoval chleba a zapíjel ho vodou ze džbánu.

„To je moje jídlo, jestli ti to nevadí,“ zachrastil Stach okovy.

„Nevadí,“ zavrtěl Svinek hlavou a znovu si ukousl chleba.

„Otroku zasranej, smradlavej!“ vyprskl Stach.

„Říká kdo? Odsouzenec na smrt?“ uchechtl se Svinek.

„Zavolej mi rychtáře!“ poručil Stach.

Svinek dál ukusoval chleba a nevšímal si Stacha.

„Neslyšíš!?“

„Nikdo nesmí mluvit s vězněm. Příkaz svobodného pána Bohdala. Rozumíš?“ Svinek dojedl chleba, drobky smetl z haleny na zem a postavil se.

„Jsem rytíř. A knížecí posel.“

„Nejsi. Včera došel list. Kníže tě zbavuje všech výsad a odsuzuje tě k trestu smrti oběšením.“ Svinek se napil ze džbánu. Chvíli v ústech převaloval vodu a potom ji vyplivl zpátky do džbánu. „Tady máš, abys neřekl, že jsme tě mučili žízní. Před popravou. Oběšením.“ Položil džbán před mříž.

„Kníže mě zatratil?“ vydechl Stach užasle.

„A co jsi čekal, když mu přišel list, co jsi provedl? Zrádce, zrádce lidí. Proklatec,“ posmíval se Svinek.

Stach pevně sevřel železné mříže.

Už asi patnáctý den byl zavřený v kleci dole, ve sklepení radnice města Krudomu, kam ho nechal dopravit Raba po potyčce v hospodě.

„Bohdal psal knížeti?“

„Jistě. Musel ho zpravit o tvé zradě.“

„Lžeš.“

„Nelžu,“ zasmál se Svinek. „Říkal mi to hned ráno rychtář. A říkal mému pánovi, ať připravíme šibenici.“

Svinek byl otrok Blahoty, starého městského kata. Byl přidělen na hlídání Stacha a měl hlavně za úkol nepouštět k němu nikoho, po kom by mohl Stach dát zprávu o tom, jak to opravdu probíhalo v hospodě.

„Na šibenici,“ opakoval Stach a najednou si vzpomněl na pocit, který měl, když tehdy viděl se Smolou jednoho z oběšenců v knížecím ležení.

„Zemřu tedy provazem,“ opakoval znovu polohlasem.

„No jo.“ Svinek si strčil prst do úst a nehtem seškraboval kousky chleba uvízlé mezi zuby. Potom si chvíli přejížděl jazykem po sklovině a spokojeně pomlaskával. Zkontroloval si, jestli mu na haleně nezůstal ani drobek, a potom došel ke schodům vedoucím ze sklepa.

„Dostanu taky něco nažrat?“ zařval nahoru. „Bohové! Vězni si tu žerou jako o slunovratu a ubohej hlídač má pojít hlady? Co?“

Seshora se ozvalo něco, co měla být odpověď. Svinek se otočil a spokojeně se podíval na Stacha.

„Jestli něco cekneš, tak příště jsi i bez vody.“ Ukázal na poloprázdný džbán na zemi.

Ozvalo se dupání, jak po schodech scházelo více osob. Svinek se zvedl ze stoličky a utřel si pusu.

Ve sklepení se víc rozsvítilo, jak dovnitř vešli dva – Vatan a Zahora s pochodněmi. Stoupli si tak, aby osvětlovali klec, ve které byl Stach. Po nich vstoupili další. Bohdal, Raba, několik dalších ozbrojenců, rychtář a členové rady. Rozestoupili se tak, aby všichni viděli na Stacha. A on pozoroval je, přidržuje se mříží. Nastalo ticho. Bohdal natáhl ruku k Rabovi a ten mu do ní podal svinutý pergamen.

Bohdal se na něj ani nepodíval a podal ho rychtáři. „Čti!“ poručil.

Rychtář slavnostně rozvinul pergamen. „Já, kníže Litomir, pán Bohemie, Moravie a dalších území, dávám na vědomí, že rytíř Stach se dopustil zrady na mé osobě. Tímto dopisem ho zbavuji veškerých výsad, které mu jako rytíři náležely, a odsuzuji ho k trestu pověšením jako mrzkého zločince. Jeho tělo bude rozčtvrceno a spáleno a popel rozhozen po větru do všech světových stran.“

Rychtář smotal pergamen.

„Chceš k tomu něco dodat?“ zeptal se.

„Chci napsat dopis knížeti. A odeslat ho člověkem, kterého si určím. Mám právo se obhájit.“

Nastalo ticho. Konšelé a ostatní okolostojící pokukovali po Bohdalovi.

Ten se na Stacha jedovatě usmál. „To nepůjde, můj milý,“ řekl výsměšně. „Kníže Litomir i s celým vojskem zahynul v boji, když se pokusil dobýt zpět hlavní město Bohemie. Země je bez knížete a ty se nemáš ke komu odvolat. Smůla, co?“ Znovu se usmál na Stacha.

„Schovávali jste to obvinění, dokud jste si nebyli jistí, že je kníže mrtvý! Abych se neměl možnost odvolat!“ zalomcoval Stach mřížemi.

Bohdal se otočil k muži v kápi. „Blahoto! Za tři dny za svítání se bude tenhle zrádce houpat. Rozumíš?! Za tři dny.“

Muž v kápi zakýval hlavou.

Mučírna ve sklepení radnice se začala vyprazdňovat. Nakonec v ní zůstali jen Stach a Svinek. Stach visel rukama za mříž a s hlavou skloněnou potichu proklínal svůj osud. Svinek se zhroutil na stoličku a složil hlavu do dlaní.

„Už jen tři dny,“ vzdychal. „A pak budu muset zase dělat kašpara tomu dědkovi,“ zuřil. Potom vstal a v návalu vzteku kopnul do džbánu s vodou, který tam před chvílí odložil. Džbán narazil na mříž a rozpadl se na několik kusů. Voda se rozšplíchla po sklepení.

„Tak se podívej, co jsi udělal!“ rozkřikl se Svinek na Stacha. „Rozbil sis džbán a budeš bez vody!“

Stach to nekomentoval. Unaveně si lehl na tu trochu slámy, co tam v koutě ležela, a zamračeně zíral na strop mučírny.

Tři dny utekly rychle a Stach stál na popravčí stoličce. Ruce svázané za zády tak silně, že už v nich dávno ztratil cit. Jen s námahou se držel na nohou, protože Svinek usoudil, že jídlo je mu, jako už skoro mrtvému, k ničemu, tak mu sežral i tu trochu, co Stach dostával. Vedle něj stál v kápi Blahota, městský kat. Svinek, také v kápi, mu právě připravoval menší stoličku.

Blahota se s hekáním na ni vyšplhal. „Trošku jsem ti to zpříjemnil,“ zašeptal potichu Stachovi do ucha.

„Zpříjemnil?“ nechápal Stach.

„Provaz, hochu, provaz je krátký. Nezlomíš si vaz, ale začneš se dusit. Pomalu, pomaloučku. Budeš bojovat o každé nadechnutí. Lapat po dechu. Svíjet se v křeči,“ šeptal Blahota.

„Ty jsi ale svině,“ zasyčel Stach.

„Posereš se. A lidi to uvidí. Ďáblův holomek se posral na šibenici,“ začal se přidušeně chechtat Blahota. Svinek se dal také do tichého smíchu, zatímco druhý Blahotův otrok, mohutný a němý, stál s tupým výrazem vedle.

„Dlouho, dlouho jsem neměl popravu,“ liboval si Blahota. „Tuhle si musím užít. Kdoví, kdy zase budu věšet rytíře. Chichichi. Věšet rytíře. Asi už nikdy.“

Stach sledoval východ slunce. V duchu si odříkával modlitby pro zemřelé.

„Tebe to ale asi nezajímá,“ zamručel zklamaně Blahota. „Němáku, ty hovado tupý! Mám to všechno dělat sám?!“ zakřičel na němého otroka.

Němák přiskočil a nasadil Stachovi oprátku okolo krku. Pevně dotáhl. Stacha překvapilo, s jakou intenzitou ucítil dotek konopného provazu na svém krku.

„Vše je připraveno, výsosti!“ uklonil se Blahota k Bohdalovi.

Bohdal čekal. Stach na něm viděl, jak si vychutnává okamžik svého triumfu. Za Bohdalem stál Raba. Na rtech měl ironický úšklebek.

„Tak dělejte. Mám před sebou docela dlouhou cestu!“ vyštěkl otráveně Stach.

Bohdal se zamračil, a i Raba sebou trhl. Pokynuli dolů. Jeden z biřiců rozvinul dopis od knížete a trhaně začal slabikovat text.

„Blá blá blá!“ zakřičel Stach.

„Sklapni!“ Bohdal vstal. „A sklapni i ty!“ vyštěkl na biřice. „Nemám náladu nechávat toho zrádce mezi živými ani o chvíli déle! Kate, konej svoji povinnost!“ pokynul Blahotovi.

„Dělejte, vy sráči!“ zařval Blahota na otroky.

Němák a Svinek přiskočili a podtrhli stoličku, na které Stach stál. Oprátka se sevřela Stachovi okolo krku. Začal lapat po dechu a dusit se. Instinktivně mrskal nohama, hledaje oporu. Nic nenašel, jen se jeho tělo víc houpalo a oprátka se víc utahovala. Oči se mu začaly kalit a jazyk se mu tlačil z úst, jak se zoufale tělo snažilo nadechnout. Instinktivně zatnul krční svaly a podařilo se mu dostat do plic trochu vzduchu.

„Pomožte mu,“ uslyšel skřípavý hlas Blahoty. „Nějak se mu nechce odejít.“

Němák a Svinek chytili Stacha, každý za jedno rameno, a zavěsili se na něj.

Oprátka se dotáhla a ten slabý přísun vzduchu ustal docela. Ozvalo se praskání. Oba katovi pomocníci se ještě jednou zavěsili a pokrčili nohy. Stach cítil, jak z něj život odchází mílovými kroky. Z posledních sil sebou škubl. Ozvalo se nové zapraskání.

Šibenice praskla. Její břevno neudrželo váhu tří těl a zhroutila se. Jedno z jejích ramen se odrazilo od země a druhým koncem praštilo Němáka do hlavy. Němák padl jako podťatý. Svinek vyskočil, ale nohy se mu zamotaly do lana, a padl na zem také. Jediný, kdo zůstal stát na nohou, byl městský kat Blahota.

Ozvaly se výkřiky úleku mísící se s posměšky.

„Blahoto! Ty starej blázne! Neumíš udělat pořádně svoji práci?!“ zařval Bohdal.

„To já ne! To tyhle hovada!“ Blahota kopnul ležícího Svinka do hýždě. „Dali mu krátkej provaz!“

Stach ležel na zemi v polobezvědomí. Okolo něj dopadaly nadávky a kusy bláta. Lidé metali nadávky a posměšky na adresu kata. Na Blahotu a Svinka i bezvládného Němáka začalo dopadat bláto, kamení a koňská hovna.

„Dodělej to!“ uslyšel Bohdala. „Rozsekej ho na kousky!“

„Poprava není dokončená tak, jak je dáno!“ protestoval Ctirad.

„A co má být?“

„Je to špatné znamení.“

„Ale hovno.“

„Je to na vaše bedra.“ Ctirad překřížil prsty.

Vše utichlo. Lidi přestali házet posměšky a kamení na šibenici. Vše se obrátilo směrem k Bohdalovi a Rabovi. Bohdal mlčel a nervózně se popotahoval za bradku.

„Rozsekejte ho a serte na protokol,“ ozval se Raba.

Blahota vytáhl popravčí meč z pouzdra. Lidé začali pokřikovat a zvedat proti šibenici překřížené prsty jako obranu proti špatnému znamení.

„U toho nebudu,“ zvedl se Ctirad a odcházel. „Je to proti vůli mrtvého knížete.“

„Sekej, ty prasečí mozku!“ vykřikl Raba na kata.

Blahota se rozpřáhl nad ležícím Stachem.

„Počkej!“ vykřikl najednou Bohdal. „Má pravdu. Proč pokoušet bohy? Uděláme to podle protokolu,“ zasmál se. „Blahoto! Vezmeš ho k sobě do katovny! Máš tam přece vězení?!“

„Ano, pane. Ale moc ho nepoužívám,“ kývl kat hlavou.

„Tak ho budeš používat. Dáš ho dohromady. Popozítří se na něj s Rabou přijedeme podívat. A další den, za svítání, bude to hovno viset, i kdyby se všichni bozi proti tomu spikli. Jasný?!“

„Ano, pane,“ řekl zkroušeně Blahota.

„A, Blahoto, jestli i tahle šibenice spadne, tak jsi bývalý kat města Krudomu. Rozumíš?“ zahrozil Bohdal na Blahotu pěstí.

„Ale pane…“ nešťastně zakoktal Blahota.
„To je moje přání! Vše půjde na tvoje náklady! Za tu zpackanou popravu!“

Lidé přestali povykovat a souhlasně začali mručet.

„Udělám, co žádáte,“ sklonil hlavu městský kat.

Stach ztratil úplně vědomí.

Sen I.

„Stachu,“ uslyšel hlas.

Podíval se směrem, odkud hlas přicházel. Viděl jen velkou záři a v ní nezřetelnou postavu.

„Stachu.“

Zaostřil na postavu. Její rysy se pomalu zostřovaly.

„Stachu.“ Zář světla okolo postavy pohasla. „Proč mě odmítáš?“

Stach mlčel.

„Přijmi mě a nebudeš již nikdy trpět. Dám ti vše, o co požádáš. Lásku, bohatství, věčný život.“

Stach zavrtěl hlavou.

„Pokloň se mi. Nic víc. A já tě osvobodím. Nechceš přece umřít.“

Stach mlčel.

„Jak chceš,“ posmutněla postava. Mávla rukou ke Stachovi a z její dlaně vytryskl proud ohně.

Narazil Stachovi do obličeje. Byl ledově studený.

Stach se probudil.

Obličej měl mokrý. Nad ním stála postava s miskou v ruce.

„Vstávej, ty prase,“ uslyšel hlas Svinka.

Ledová podlaha studila. S námahou se nadzvedl. Krk ho pálil a polykání mu dělalo potíže.

„Kde to jsem?“ chtěl říct, ale hlas mu selhal.

Svinek nabral z vědra do misky znovu vodu a chrstl ji na Stacha. „Vstávej, ty prase,“ opakoval.