Tomáš Dušek

Třetí vlna

Copyright © 2015 Tomáš Dušek

Copyright obálka © 2015 Nikola Dušková

ISBN: 978-80-87901-30-4

Motto:

Nemoc přicházela ve vlnách. Nejvražednější byla třetí vlna.

Díl I.

Třetí vlna

Den 1. (podzim – 1. říjen)

Když se probudil, vstal. Rodiče už byli v práci. Ranní hygiena. Prohlížel si své mírně obtloustlé tělo v zrcadle. Moc se přes léto neopálil a teď s nechutí pozoroval svoji sýrově bílou pokožku a povislou kůži.

Bude s tím muset něco udělat. Od zítřka začne cvičit. A chodit do solárka.

To mu připomnělo, že už mu možná přišla podpora.

Z koupelny do kuchyně. Dal dva tousty do toustovače a zapnul si malou televizi, co měli v kuchyni. Z okna paneláku sledoval okolí.

Podzim začínal nádherně. Listí na stromech se krásně zbarvilo a vytvářelo pestrou mozaiku.

Z okna kuchyně měl výhled do vnitrobloku paneláků. Čtyři paneláky tvořily velký čtverec a uprostřed bylo volné místo. Stály tam stromy, dětské hřiště, na které děti moc nechodily, lavičky, betonová zeď plná graffiti, tyče na košíkovou.

Za paneláky vykukoval kopec a za ním les. Podzim ho barvil do mnoha barev.

Když byl menší, chodili do toho lesa s tátou a mámou. Pod kopcem tekla studánka. Z té si nabírali vodu do lahví na doma. Byla vynikající, ne jako ten chlor, co tekl z kohoutku.

Později se v té vodě začaly objevovat dusičnany, jak se do spodní vody dostalo hnojivo z okolních polí, a tak ji přestali brát a začali si vodu kupovat.

Dál za městem bylo kopců víc. Jezdíval tam kdysi na kole až ke staré zřícenině nějakého hradu. Tehdy ho bavívalo vyjet, co nejvíce to šlo. Když už nemohl, slezl z kola a vytlačil ho po úzké pěšině až nahoru na kopec. Chvíli šplhal po polorozpadlých zdech hradu.

Nakonec nasedl na kolo a se sebevražednou odvahou sjížděl tu lesní pěšinu.

Nikdy nespadl.

Opíral se hlavou o sklo okna a vzpomínal.

Cvaknutí toustovače mu připomnělo snídani.

Naložil si na tousty sýr a z lednice si nalil kolu. Jedl a přitom sledoval televizi. Nic zajímavého. Ve zprávách se mluvilo o krizi. Bouračka někde na Vysočině, problémy nějakého státu někde daleko. Nový druh zmutované chřipky a důchodce, který vypěstoval řepu, kterou nemohl sám vytáhnout, a musel zavolat manželku a vnučku.

Kontrola mobilu. Kredit skoro na nule. Kdy už přijdou ty prachy?!

Po snídani zalezl do svého pokoje a pustil si počítač. Zkusil stáhnout novou hru, ale nepodařilo se mu ji spustit. Tak hrál starší verzi. Dobrý výsledek.

Odpoledne přišla máma. Pomohl jí umýt nádobí, aby to nevypadalo, že nic nedělá. Vypadl dřív, než se vrátí táta. Fakt se mu nechtělo poslouchat ty jeho kecy.

Výtah nejel. Oprava potrvá dva měsíce. Z pátého patra pěšky dolů. V prvním patře narazil na tátu.

Proběhl okolo.

„Martine!“ zavolal za ním táta.

Neochotně se zastavil.

„Co je?“

„Kam jdeš?“

„Ven.“

„Co práce?“

Otráveně vzdychl. „Není.“

„Hledal jsi?“

„Jasně, že jo. Práce pro mladý není.“

„Mluvil jsem u nás s mistrem. Starej Novotnej jde na jaře do důchodu. Mohl bys nastoupit u nás. Mistr říkal, že ti to místo podrží.“

„Hmm,“ odpověděl bez zájmu.

Táta si ho s despektem prohlížel, pak se otočil a dál stoupal po schodech.

Vyběhl ven. Chvíli se toulal po městě, pak zapadl do hospody. Pingl před něj automaticky postavil půllitr.

Pomalu ho cumlal. Naštěstí k večeru přišel Karel a založil ho.

Vydržel do zavíračky. Když se vrátil, máma spala a táta něco kutil v pokoji. Zapadl k sobě a ještě do tří do rána si hrál na počítači.

Den 3. (3. říjen)

Konečně přišla podpora. Hned je líp. V televizi nic. Krize, chřipka na postupu, podzim bude chladný.

Na poštu pro prachy. Dobít kredit. Konečně má spojení se světem.

Chvilku bloumal městem. Prohlížel si výklady. To jsou pálky, na které mu podpora v nezaměstnanosti nestačí. Zatracenej stát, zasraná vláda. Nic pro lidi nedělají. Takový ceny! Kdo si může dovolit mobil za dvanáct tisíc? Jen nějakej zloděj.

Všichni jsou zloději.

Zapadl do hospody. Karel přišel později. Ukázal nový mobil. To se mu to vytahuje, když si dělá IT technika.

Má prachů, že neví co s nimi, a ještě mu není blbý říct si o vrácení dluhu.

Ale co, kvůli třem stovkám se neposereme, že jo?

Večer byla hospoda plná. Bylo vidět, že se braly podpory. Pingl kmital, zpocenej až na prdeli.

Okolo prošla Monika. Ani si ho nevšimla. A to spolu chodili do třídy.

Otočil se za ní.

„Na tu nemáš.“ Karel ani nezvedl oči od mobilu.

„To nemůžeš vědět,“ odsekl mu.

„Slyšel jsem, že dělá modelku. A přihlásili ji do Miss.“

„Pokud dělá modelku, nemůže jít do Miss,“ namítl Pavel, který si k nim přisedl.

„Když máš prachy, můžeš všechno.“ Karel si vyměnil tácek pod půllitrem.

Sledovali stůl s Monikou. Pilo se tam šampaňské.

„Blbej sekt. Pálí mě po něm žáha,“ ulevil si.

„Lijou si tam vodku. Budou za chvíli na sračky. Pojedou tím jeho novým fárem a zase ho seberou a zase to tatínek bude žehlit,“ kývl Pavel ke stolu s Monikou.

Žádostivě ji sledoval. Tu tak mít... Ty dlouhý blonďatý vlasy, ty nádherný nohy.

„Kašli na ni,“ přiťukl si Karel k jeho půllitru.

Přisedla si Jana.

„Něco nového?“ zeptala se.

„Ale, tady pán zase touží,“ ukázal na něj Karel půllitrem.

„Tak to musíš vyhrát první ve sportce. Nebo mít tatínka, jako má on.“

Vzdychl a napil se.

„Můj fotr dělá ve fabrice za čtrnáct čistýho a klepe se, aby ho nevyhodili,“ ulevil si. „A máma prodává v trafice.“

„Tak tím ji neoslníš.“ Jana si objednala rum s kolou.

Dal si taky rum a nalil si ho do piva. Někdo holt pije rum s pivem a někdo bohemku s vodkou.

Večer mu bylo tak zle, že si ani nehrál.

Den 4. (4. říjen)

Ráno mu bylo ještě pořád zle. V poledne našel v lednici oběd, co mu připravila máma. Zase rejže. Copak jsem Číňan?

Znechuceně hodil talíř zpátky do lednice. Podíval se, jestli tam není něco jiného.

Kompoty. Samý kompoty. Máma je posedlá zavařováním, a přitom to nikdo doma nejí.

Kdyby podpora alespoň za něco stála, mohl se jít najíst do McDonaldu. Tohle je fakt svět na hovno.

Den 5. (5. říjen)

Nějaký papíry. Má se dostavit někam ohledně práce.

Ani nevěděl, jestli se mu chce. Otravovat se někde celej den a dostat jen o pár stovek víc, než má podporu.

Ale zase by neposlouchal ty tátovy kecy o neschopnosti.

V televizi mluví o chřipce. Prý je na postupu.

Nechtělo by se mu přijít do práce a hned marodit.

Večer zase kázání od táty. Jen sedí, cpe se sladkostmi a nic nedělá.

Dělal by, kdyby byla práce.

Kdyby prý hledal, určitě by sehnal.

Otráveně odešel do svého pokoje a uklidňoval se hraním na počítači.

Den 10. (10. říjen)

Tak do práce ho nevzali. Na to místo se tlačilo dalších deset.

A chřipku dostal. Bylo mu zle. Horečky okolo čtyřicítky. Léky nezabíraly.

Dusivý kašel. Někdy kašlal tak, až z toho začal zvracet.

Ani hrát ho nebavilo. Jen tupě seděl a čuměl na bednu.

Všude chřipka. Rozlezla se po celém světě. I do míst, kde o chřipce nikdy nevěděli.

Hlavní hygienik mlel něco o rezistenci na léky, o novém kmeni odolném proti nepřátelskému prostředí. Umírali na ni lidé. Většinou v rozvojových zemích, ale i ve vyspělých státech. Hlavně staří lidé a děti.

Pil čaj s citronem a bylo mu zle.

Den 17. (17. říjen)

Konečně chřipka začala ustupovat. Přes noc vypotil snad hektolitr potu.

Ráno se na sebe podíval do zrcadla. Hodně za těch pár dní pohubl.

V televizi jen chřipka. Některá místa jsou silně postižena. Umírají na ni tisíce lidí. Přeplněné márnice, lidé s rouškami v ulicích.

Po dlouhé době vykoukl z okna svého pokoje. Venku chodilo mnohem méně lidí než obvykle, všichni něco bílého okolo obličeje.

Konečně si sedl k počítači. Ale hrát ho nějak nebavilo.

Večer ulehl s chřipkou táta.

Den 18. (18. říjen)

Chřipku dostala už i máma. Oba dva se zmohli jen na to, aby si došli na záchod. Vařil jim čaj a nosil ubrousky na kašel a na smrkání.

Společně sledovali televizi. Někde byl kvůli chřipce vyhlášen výjimečný stav. Reportér mluvil o tom, že můžeme být rádi, že jsme ve vyspělém státě a v podnebí, kde se chřipka vyskytuje, tudíž jsme proti ní odolnější než některé národy na jihu. Záběry ukazovaly místo někde v Africe, kde lidé leželi vyskládáni před nemocnicí.

Den 20. (20. říjen)

Táta už je relativně v pořádku. Volal do fabriky. Řekli mu, ať se pořádně vyleží. Prý museli kvůli chřipce omezit provoz. Tak ať se nehoní.

Máma furt leží a kašle. Sípavě dýchá, jako by měla v krku píšťalku.

Navštívil je doktor. S rouškou přes ústa.

Je toho hodně a je na to sám. Ostatní doktoři jsou nemocní.

Máma musí do nemocnice. V nemocnici chybí lékaři i sestry. Výtah samozřejmě nejel.

Saniťáci se ptali, jestli máma může chodit. Na schodech jim upadla. Naložili ji na nosítka, ale odpočívali v každém poschodí.

V sanitce už někdo ležel. Poprosili ho, aby si sedl na sedátko, protože máma je na tom hůř.

Z hlavy jí kapala krev, jak upadla na schodech. Návštěvy kvůli chřipce nejsou povoleny.

Zaklaply dveře a s tátou sledovali, jak sanitka s houkáním odjela.

Den 21. (21. říjen)

Máma v noci umřela.

Den 22. (22. říjen)

První sníh.

Den 43. (12. listopad)

Od pohřbu mámy táta sedí a jen kouká na televizi. Přijde z práce, sedne k bedně a čumí. Nemluví, jen přepíná programy.

Pak zhltne něco, co koupil v hypermarketu, a zavře se v pokoji.

Vůbec spolu nemluví.

Den 61. (30. listopad)

Chřipka ustupuje. Táta se změnil. Zavírá se ve svém pokoji, ani nevychází.

Když přijde z hospody, tak vidí přes matné sklo tátovu siluetu proti blikání monitoru počítače.

Kolikrát, když ho už nad ránem nebaví hrát si hry a před spaním si jde ještě na záchod, u táty se pořád svítí.

To by se mi tak chtělo. Blbnout do tří do rána a pak v sedm do rachoty.

Den 85. (Vánoce)

Prázdné místo u stolu. Nucené veselí.

Hromada SMS od přátel. Ať ti kost nezaskočí v krku.

Poprvé nemají na štědrovečerní večeři kapra. Táta smažit moc neumí. Salát z hypermarketu, připálený kuřecí řízek. Sevřené hrdlo.

Raději, aby tak kost zaskočila, než takové Vánoce.

Dárky.

Od táty nějaké hadry. On mu koupil bačkory. Nějak to nesedlo, když si je táta natáhl.

Posraná symbolika.

Večer to nevydržel a vypadl do hospody.

Otrávenej pingl a prázdná putyka.

Zapnutá televize v lokále. Nějaké staré filmy. Vánoční zprávy. Chřipka na ústupu. Svět v šoku.

Pět procent mrtvých.

Pět procent?

To je nějak málo, ne?

Není. Pět procent je 350 000 000. Slovy: tři sta padesát milionů.

A máma je na kterém místě?

Dva rumy do piva. Jeden za sebe a jeden za mámu.

Den 92. (Silvestr)

Večer v hospodě. Kde jinde.

Všichni slaví.

Snad bude ten rok lepší. Tenhle stál pěkně za hovno.

Sleduje stůl s Monikou.

Nějak se nebaví. Ten její kluk umřel na chřipku. Jeho táta si potom prostřelil hlavu.

Sedl si k jejich stolu.

„Ahoj, Martine,“ usmála se na něj.

„Hezkej novej rok.“ Podal jí ruku.

Stiskla ji. Chvilku zápasil s pokušením dát jí pusu, ale nakonec ho odvaha opustila.

„A upřímnou soustrast,“ dodal.

„Tobě také.“ Trochu zaváhala. „Snad tenhle rok bude lepší.“

„Doufejme. A ať ti vyjde ta Miss...“

„No, nevím. Trochu jsem přibrala,“ řekla spíš jen tak.

„Ne, jsi fakt hezká.“

„Děkuji.“ Otočila se od něj.

Pochopil, že hovor je u konce. Vrátil se ke svému stolu. Nebylo to sice velké vítězství, ale kontakt byl navázán.

U jeho stolu si nikdo nevšiml, že odešel. Všichni debatovali o novém roce.

„Pátýho nastupuju,“ zvedl Pavel půllitr. „Chřipka odkráglovala většinu starých, tak se uvolnilo dost pracovních míst. A najednou to jde.“

Všichni ztichli.

„Sorry,“ položil Pavel půllitr, „takhle jsem to nemyslel.“

„Taky nastupuju. Ale až desátýho. K tátovi, do fabriky. Jako pomocná síla, než se zapracuju.“

„Martine, promiň. Neuvědomil jsem si to.“ Pavel sklonil hlavu k půllitru.

„To je fuk,“ mávl rukou.

„Prý jsme na tom ještě dobře. Říkají, že u nás zemřelo okolo sta tisíc lidí. Ale někde to byla prý třetina populace.“

Mně umřela třetina rodiny, pomyslel si trpce.

Den 180. (29. březen)

Konečně jaro. Zima byla dlouhá.

Chřipka zmizela. Jen občas nějaké poplašné zprávy.

V hospodě ukázal nový mobil.

„Dobrý,“ poplácal ho Karel. „Dělnická třída má peněz.“

„Dělník dneska jen mačká knoflíky od stroje. A mistr chodí a kontroluje, jestli nespí ve stoje.“ Přisedla si Jana a poručila si kolu s vodkou.

Sledoval stůl s Monikou. Nějaký týpek jí drtil ruce a hleděl jí do očí. Totálně zkažená nálada.

Zazdil ji několika rumy a poblil se.

Den 220. (8. květen)

Přišel mu dopis, aby se dostavil ke svému doktorovi. Omluvil se v práci.

Doktor se ho důkladně vyptával na chřipku. Na její průběh, čím ji léčil. Odebral mu krev.

Večer si ho zavolal táta.

Vstoupil do pokoje a byl překvapen.

Nepořádek, jaký za mámina vládnutí nebyl možný. A knihy.

Táta nikdy moc nečetl. Podle čísel na deskách byly z knihovny.

Počítač, monitor, tiskárna. Hromady potištěných papírů.

„Byl jsi taky u doktora?“ zeptal se táta.

„Vždyť to víš.“

„Na co se tě ptal?“

„Asi na to samý, co tebe.“ Podíval se na potištěné papíry. Nějaké nákresy. Mapy.

„Ptal se tě na chřipku? Jak dlouho jsi ji léčil a čím?“

„No jo.“

„Neví si s ní rady.“

„S čím?“

„S tou chřipkou.“

„Už je pryč. Nebo ne?“

„Kdyby byla pryč, tak by si nás nevolali.“

Den 280. (7. červenec)

Táta dostal poukaz do lázní. A on taky.

„No jasně,“ mával Pavel na vrchního účtem. „Mají málo pacientů. Když jim všichni staří...“ Zarazil se.

„Myslíš?“ zeptal se Karel. „Zhruba polovina národa si prošla chřipkou. To je víc než ta stovka tisíc, co na ni umřela.“

„Já ji neměl, já poukaz nedostanu,“ pokrčil Pavel rameny.

Den 320. (16. srpen)

Bylo volno. Sledoval svoje tělo. Pobyt v lázních mu prospěl. Cvičení, výlety v přírodě, koupele, vitamíny, zdravá strava. Svaly se rýsovaly pod kůží a měl dobrý pocit.

Z nějakého popudu vešel k tátovi.

Hromada knih ještě vzrostla. A na zemi upomínky z knihovny. Za nevrácené knihy.

Táta lehce pokašlával.

„Co děláš?“ zeptal se táty.

Táta se otočil od monitoru.

„Píšu.“ Dost blbá odpověď. To je přece vidět.

„Můžu ti nějak pomoct?“

Sledoval ho přes brýle.

„Můžeš,“ řekl potom. „Nevím, jak vyrobit střelný prach.“

„Na co chceš střelný prach? Vyhodit parlament? Jako Guy Fawkes?“ zasmál se.

„Na to by nestačil ani dynamit. Jen by mě zajímalo, jak se dá vyrobit střelný prach v primitivních podmínkách.“

„Na co to chceš?“

„Píšu knihu. O tom, jak se co dá udělat bez pomoci techniky. Jak se to dělalo v historii.“

„Knihu? Ty píšeš knihu?“

„No.“ Trochu stydlivě se usmál. „Ona to není kniha, je to spíš příručka.“

„A kde to chceš vydat?“

„Vydat?“ zamyslel se. „Ona možná ani nestihne vyjít.“

„Nerozumím.“

Seděl a chvíli mlčel.

„Ta chřipka se vrátí.“ Ztišil hlas, jako by se bál, že ho někdo uslyší. „A oni nevědí, co s tím. Nedokáží ji zastavit. Hodně lidí je po chřipce oslabených a další vlnu nepřežijou. Proto nás poslali do lázní. Abychom alespoň zesílili.“

Trochu se mu zamotala hlava.

„V televizi ale hlásili, že mají ložiska nákaz pod kontrolou.“

Zakroutil hlavou. „Nemají. Je to lež. Aby měli ložiska nákaz pod kontrolou, museli by zastřelit všechny, kteří to už měli. Protože podle toho, co jsem zjistil, se z nás stali bacilonosiči. Máme ty viry ukryté někde v lymfatickém systému, maskované, že je náš obranný systém neodhalí. A při nějakém oslabení, při nějaké jiné nákaze tenhle vir vyskočí a znovu začne pustošit.“

Sedl si na hromadu knih.

„Já jsem bacilonosič? Já jsem nákaza?“ zeptal se.

„Ano. To je možná ten další důvod, proč nás posílají do lázní. Nesmíme onemocnět, protože jinak může ven vyrazit chřipka.“

„Takže ty jsi nákaza.“ Pavel si demonstrativně odsedl dál.

„Fotřík to tvrdí.“

„Tvůj fotr je doktor?“ Karel vytáhl notebook a rozložil ho na politém stole. „Já myslel, že maká ve fabrice.“

„Zblbnul. Hledá po netu, luští starý knihy.“

„A podle nich najde lék?“

„Ne. Ale prý, až se zhroutí civilizace, budeme se muset naučit žít po staru.“

Karel chvilku mačkal klávesy.

„Nic tu není. Nic, co by podporovalo teorii dělníka z fabriky.“

„Asi by to tam dali. Na první stranu.“

„Nebuď blbej. Konspirační teorie,“ napil se Karel piva.

„Ahoj, Martine.“

Zvedl oči od Karlova notebooku.

„Ahoj, Moniko.“ Zvedl se, až málem porazil stůl. „Co se děje?“ zeptal se.

„Chci se rozloučit,“ podávala mu ruku.

„Odjíždíš?“ V krku měl najednou úzko.

„Jen na zimu. Do hor. S Danielem,“ ukázala bradou k jejich stolu.

Zamračeně si Daniela prohlížel.

„A co tam budeš dělat? Sníh ještě nenapadl.“

„Jen tak,“ usmála se. „Jeho táta tam má takovej malej penzion. Na samotě. Bez lidí.“

„Na samotě? Bez lidí? A to jen s ním?“

„Ne. Bude tam i jeho táta. I naši. Dokonce i brácha.“

„Aha. No tak hezký Vánoce. A novej rok,“ dodal sarkasticky. „A nebudete se tam nudit?“

„Nevím,“ pokrčila rameny. „To hlavně domluvili jeho rodiče s našima.“

„Přes zimu?“ vmísil se do hovoru Karel. „To musí mít vaši dost volnou pracovní dobu.“

„Vzali si neplacené volno.“

„Na jak dlouho?“

„Na tři měsíce. Ale kdyžtak si ho o pár týdnů prodlouží.“

„Tvůj táta je doktor,“ vzpomněl si.

„Jo. Teda, teď už ne. Přerušil si praxi a zase až na jaře.“ Lehce mu zmáčkla ruku a odešla k Danielovi.

Rok 2. den 1. (1. říjen) Druhá vlna

Podzimní plískanice umožnily návrat chřipky. Čekárny se okamžitě zaplnily k prasknutí nemocnými. Hodně lidí uteklo z města na svoje chalupy. Ti, co nemohli, nebo neměli chalupy, nevycházeli ven, a když museli, tak se kryli rouškou.

Rok 2. den 5. (5. říjen)

Jak se počasí zhoršovalo, narůstal i počet nemocných. Lidé panikařili. Obchody zely prázdnotou.

Kdo mohl, udělal si zásoby a nevycházel.

Rok 2. den 10. (10. říjen)

WHO vyhlásila šestý, nejvyšší stupeň pandemického ohrožení. Doktoři, policisté a jiné složky začali dostávat antivirotika.

Školy a další veřejné instituce byly zavřeny.

Televize vysílala jen krátké zprávy. Reportéři měli roušky přes obličej.

Tátovo pokašlávání se změnilo v kašel.

Rok 2. den 18. (18. říjen)

Vše se zastavilo. Městská doprava nefungovala a těch pár autobusů, co vyjelo, zelo prázdnotou, protože lidé se báli jeden druhého. Televize začala mít výpadky a internet nešel vůbec.

Občas vypadl proud.

Chřipka propukla i u něj. A vrátila se s nebývalou silou.

Nepomáhalo nic. Klouby bolely, jako by v nich měl žhavé olovo, a kašel ho zmáhal až skoro k bezvědomí.

Když nejvíc potřebovali vodu, přestala téct.

Rok 2. den 28. (28. říjen)

Konečně se mu udělalo lépe. Umíral žízní.

Voda netekla. Proud nešel.

Za záchodu se linul smrad, jak nebylo čím spláchnout.

Otevřel lednici. Jídlo zkažené, ale našel tam dva kompoty.

Jeden otevřel. Vypil z něj šťávu a pak snědl zavařené třešně.

Otevřel druhý a zamířil k tátovi do pokoje.

Ležel tam přikrytý až pod bradu. Oči měl zavřené. Byl mrtvý.

Otevřel okno a vpustil do místnosti chlad a čerstvý vzduch.

Vypil šťávu z druhého kompotu a šel si lehnout.

Rok 2. den 29. (29. říjen)

Ráno ho probudila zima. Přikryl se ještě jednou dekou, ale už neusnul. Koukal do tmy.

Pomalu si uvědomoval, co se stalo.

To přece není pravda, přesvědčoval se. Blbě ses podíval. Jen tvrdě spí...

Rozednilo se. Bude muset vstát. A podívat se pravdě do očí.

Táta byl mrtvý. Nevěděl, co dělat. Na tuhle situaci ho nikdo nepřipravil.

Mobil nefungoval.

Nejprve šel na policii. Policista za skleněnou přepážkou se mu snažil poradit.

Je vždy nutno zavolat lékaře (obvodního nebo lékaře záchranné služby), který vystaví list o prohlídce mrtvého.

Pak ať kontaktuje pohřební službu, která zesnulého odveze podle pokynu lékaře na zdravotní pitvu, nebo do chladicího zařízení, a domluví se na sjednání pohřbu.

Šel k obvodnímu lékaři. Bylo zavřeno. Tak do nemocnice.

Ve vrátnici ho poslali do prvního patra. A dali mu roušku.

Bylo tam několik lidí. Fronta postupovala pomalu.

Konečně přišel na řadu. Lékař se zeptal, kdy otec zemřel. Řekl, že v rozmezí deseti dnů. Doktorovi to nestačilo.

Vysvětlil, že sám ležel v horečkách a nevěděl, kdy se tak stalo.

Doktor si nechal popsat, jak tátu našel a co dělal. Pak si ho chvilku zkoumavě prohlížel.

„Nemyslím si, že k vám má cenu jezdit.“ Nakonec vzdychl. „A nemyslím si, že bych našel něco neobvyklého. Máme toho hodně.“ Podal mu vystavený list. „Je dobře, že jste otevřel okno. Počítejte s tím, že si pro něho nestihnou přijet v nejbližších dnech.“

Při cestě zpátky se stavil v hospodě. Byla zavřená.

Kontroloval ho městský policajt. Vyptával se, co tu dělá.

Na dveřích pohřební služby lístek, že z důvodu úmrtí se pohřby nekonají.

Černý humor.

Stavil se u Karla. Otevřel mu. Bledost a kruhy pod očima svědčily, že i on byl postižen chřipkou.

Vysvětlil mu situaci.

„Můžu u tebe přespat?“ zeptal se.

„Chřipku už jsi měl?“ Zkoumavě si ho prohlédl.

„Ano.“

„Tak pojď.“ Otevřel dveře.

U Karla přespával několikrát. Pořád stejný nepořádek.

„Je to hrozný, když nejde net,“ vzdychal Karel. „Nedá se nic dělat. Nedá se nic zařídit. A nejdou ani telefony. Nedá se dovolat k doktorovi. Hrůza.“

„Nemáš něco k pití?“ zeptal se.

„Moc ne. Trochu vody mám ještě v nádržce u hajzlu,“ ukázal na záchod.

Záchod byl překvapivě čistý.

Dekl od nádržky byl odmontovaný. U záchodu sklenička.

Vzal si v kuchyni jinou, relativně čistou, a pořádně se napil.

„Ty nechodíš na záchod?“ zeptal se.

„Chčiju do umyvadla. A seru do novin a v noci to hážu z okna ven.“

„Dobrej nápad,“ pomyslel si.

Rok 2. den 31. (31. říjen)

Konečně se mu podařilo zařídit pohřeb. Ale stále nemohl sehnat nic pořádného k jídlu a  pití. Obchody byly buď zavřené, nebo prázdné.

Naštěstí ve sklepní kóji na policích leželo dost kompotů.

Chodil hodně oblečený. Byla zima a topení taky nefungovalo.

Když šel s kompoty domů, uviděl sousedův byt pootevřený.

Zámek byl vylomený a pohozený na zemi.

„Je tam někdo?“ zaklepal na dveře. „Volám policii.“

Pak mu došlo, že může volat jen z okna. Elektřina nešla, mobil měl vybitý a kdoví, jestli sítě fungují.

Opatrně strčil do dveří. Se skřípěním se pootevřely.

Byt byl celý zpřeházen. Deky na zemi, vysypané oblečení ze skříní.

Donesl kompoty domů a šel na policii.

Policie přišla až odpoledne.

„Víte, kde je majitel?“ ptali se ho.

„Myslím, že odjel na začátku epidemie na chatu. S celou rodinou.“

Sejmuli otisky, nafotili místo činu, zapečetili byt a odešli.

Rok 2. den 33. (2. listopad)

Otevřel zapečetěný byt sousedů. Odmontoval dekl od záchodu a nabral si vodu. Moc jí tam nebylo. Asi odtekla. A chutnala hnusně.

Chtěl si vzít ozdobnou petrolejovou lampu, ale nenašel nikde petrolej. A navíc, co kdyby se vrátili sousedi a lampu u něj uviděli.

Našel několik konzerv a pár pytlíků mouky. Kafe a cukr.

V jednom pootevřeném šuplíku si všiml několika hřbitovních svíček.

Vrátil se domů. Na sporáku si nad svíčkou uvařil kafe. Trvalo to dlouho, než se voda v kastrůlku začala vařit, ale kafe chutnalo božsky.

Rok 2. den 40. (9. listopad)

Konečně zapnuli elektřinu. Probudilo ho to v noci. Jasné světlo do obličeje.

Asi nechal zapnutý vypínač.

Ohromeně zíral do té záplavy světla a nedokázal si uvědomit, co to je. Až po chvíli mu to došlo.

Najednou ho to vrátilo o tolik dní zpátky, že to nevydržel a šel se podívat k rodičům do ložnice, jestli tam nenajde tátu.

Ne. Bohužel.

Deka z postele byla shozena stále tak, jak ji tam nechali pohřebáci, když tátu ukládali do rakve. Nebyl to jen hrozný sen.

Vrátil se.

Rok 2. den 41. (10. listopad)

Televize fungovala. Měla omezené vysílání. Nic jiného nedávali, jen o chřipce. Krizové centrum. Chřipka odchází.

Pomalu se prý vše vrací do normálu.

Rok 2. den 43. (12. listopad)

V trubkách začalo chrčet a za chvíli začala téct voda. Nejdřív kalná, pak čistší a čistší.

Nabral ji do dlaní a pil. Chutnala po chlóru. Byla ledově studená, ruce ho zábly.

Vzal si skleničku.

Nechal vodu puštěnou a sledoval ten zázrak.

Pak zapípal mobil a naběhla i síť. 200 nepřečtených zpráv.

Vyčistil si zuby. Jazykem si přejížděl po čisté sklovině.

Rok 2. den 92. (31. prosinec)

Seděli v prořídlé hospodě.

„Tak na Pavla.“ Pozvedli panáky. „Ať je mu tam nahoře dobře.“

Hleděli na prázdnou židli. Nechali tam symbolicky postavit půllitr, jako by tam Pavel byl s nimi.

„A na tvýho tátu.“ Znovu přípitek.

Hodiny odpočítávaly konec roku. Estrády se nekonaly, žádné veselí. Moc mrtvých.

„Prý tentokrát třicet pět procent. Loni pět.“

„Skoro miliarda.“

„A mrtvých bylo tentokrát víc v rozvinutých zemích. Tam přežilo víc nás, bacilonosičů, tak se chřipka mohla líp šířit,“ pomyslel si.

Sledoval prázdný stůl v rohu.

„Jestlipak to v penzionu přežili,“ napadlo ho bezděky.

Rok 2. den 95. (3. leden)

Ráno do práce. Už nedělal to, co předtím. Fabriku zavřeli. Ale jemu to nevadilo.

Po lidech byla poptávka. Nejlepší pracovní nabídky teď dávala policie a armáda. To ale nebylo nic pro něj.

Dělal ve skladu potravin. Obrovský sklad v bývalém vojenském areálu. Velké haly, kde snad kdysi stály vyrovnané desítky tanků nebo letadel, zakonzervovaných pro případ války. Tanky zmizely neznámo kam. Zůstaly jen betonové stěny, které měly bránit bombardování. Kamióny přivážely materiál, dodávky ho rozvážely do obchodů.

Potravinový průmysl vzkvétal. Ostatní odvětví skomírala.

Mobily, počítače, auta, byty, postele, nádobí, televize, hudební nástroje. Toho všeho byl přebytek. Lidí ubylo a spousta bytů zela prázdnotou. Někde se stále ještě nacházeli mrtví.

Poptávka byla hlavně po jídle a trvanlivých potravinách.

„Děláš si taky zásoby?“ Karel do něj vrazil loktem.

Stáli na vykládací rampě a čekali, až přijede další kamión, aby ho s ostatními začali vykládat.

Karel už nedělal IT technika. Přestal o ně být zájem. Když si šel na úřad práce pro podporu, úřednice mu vyjela deset stránek nabídek volných míst. Vybral si potraviny a přemluvil i Martina.

„Dělám si zásoby,“ kývl. „Jestli přežijeme další vlnu..“ Podíval se na svoje hubené ruce.

„Dopsal táta tu knihu?“ zeptal se Karel.

Mlčel. Nebyl u táty od té doby, co oba ulehli s chřipkou.

Odpoledne vešel do tátova pokoje. Topení už fungovalo. Bylo tam příjemné teplo.

Opatrně nasál pach pokoje.

Sedl si k počítači a zapnul světlo. Před monitorem ležely silné desky, plné různě popsaných papírů.

Otevřel je na první stránce.

„PANDEMICKÁ CHŘIPKA“, stálo tam velkým písmem.

Projížděl první stránky. Bylo tam popsáno, jak pokračuje hledání léků. Pak články, které byly staženy z odborných lékařských serverů, občas přeložené kostrbatou počítačovou češtinou z jiných jazyků.

Byly tam grafy a výpočty.

Na jedné stránce ho zaujala poznámka, psaná tátovou rukou.

Pravděpodobnost přežití při druhé vlně epidemie:

Martin – 80%

Já – 7%

Pravděpodobnost přežití při třetí vlně:

Martin – 40%

Já – 0%

Zavřel desky.

Rok 2. den 105. (13. leden)

Přiťukli si s Karlem.

„Jana se odstěhovala.“

„To vím. Ale nevím proč.“

„Umřela jim nějaká příbuzná. Měla barák na kraji města.“

„Tak pryč z paneláku.“

„No jistě. Prý chtějí sestěhovat lidi a některé baráky strhnout.“

„To je blbost. Koukal jsi do tý tátovy knihy?“

„Koukal. Chřipka se vrátí.“

„Zase na podzim?“

„Jakmile začnou plískanice. A prudce se ochladí.“

„A do pr…“ Karel koukal do půllitru. „Co s tím? Vyhýbat se ostatním?“

„To nepomůže,“ zavrtěl hlavou. „Máme to v sobě. Virus má nějaký spouštěcí období, kdy zaútočí. Trvá přibližně rok. Osmdesát procent lidí, co měli chřipku, do roka znovu onemocní.“

„A ti, co tu chřipku neměli?“

„Nevím. Já ji měl dvakrát. Ty jednou. Tvoje naděje na přežití další vlny je osmdesát procent, jak to psal táta. Počítal to podle věku a fyzické kondice. Moje jen čtyřicet procent.“

„Co s tím budeme dělat?“

„Máme se otužovat, zesílit, cvičit. Zásobit vitamíny.“

„A ty cvičíš?“ zeptal se.

„Cvičím a každej den se koupu ve studený vodě. A večer běhám.“

„Něco podobnýho hlásili v televizi.“

„Taky jsem to viděl.“

„Stav se večer u mě. Budeme běhat spolu.“

Rok 2. den 130. (7. únor)

„Běhat v týhle zimě je rasovina.“ Sedl si a mávl na pingla.

Karel studoval v notebooku.

„Tady tvůj táta píše, že po třetí vlně přijdou další,“ zaťukal na display.

„Ale ty už by neměly být tak hrozné. Tělo už by mělo mít protilátky a virus má být oslabený.“

„Jedno procento mrtvých ve čtvrté vlně.“

Pokrčil rameny.

„Co s tím uděláš?“

Chvilku mlčel.

„Nic. Jenom si říkám, jestli má cenu dělat to, co děláme. Tebe čeká třetí vlna, mě teprve druhá.“

„Co děláte, že děláte?“ přisedla si Jana.

„Nazdar, Jani. Co tu děláš?“

„Přišla jsem se na vás podívat. Jak tu žijete?“

„Na hovno. Co ty?“

„Je tam nuda. Opravovat barák, koukat na zasněženou zahradu. Buďte rádi, že jste tady, v teploučké hospůdce. Bez problémů, bez starostí.“

Mlčeli a koukali na sebe.

„Děje se něco?“ zeptala se.

Rok 2. den 133. (10. únor)

Po chodbách se šířil nepříjemný nasládlý pach. Byl čím dál silnější. Potom jeden den přijelo před panelák několik velkých skříňových Avií. Z nich vylezly postavy celé zahalené do nepromokavých overalů. S několika psy na vodítku procházely panelákem. Tam, kde psi začali štěkat a škrábat na dveře, vylomily zámek. Vstoupily dovnitř a po chvíli vynášely něco zabaleného ve velkém igelitovém pytli.

Sledoval přes okno, jak velké igelitové pytle skládaly do Avií.

Měl ten den odpolední. Když otevřel dveře, sladký pach byl tak intenzivní, že se začal dávit.

Procházel okolo bytů s vylomeným zámkem. Byly úředně zapečetěny a na dveřích byl nalepen obrázek s lebkou. Bylo tam napsáno, že byt byl dezinfikován agresivním postřikem.

Rok 2. den 140. (17. únor)

Když vstoupili do hospody, Jana už tam seděla.

„Přečetla jsem si tu knihu.“

„Příručku,“ opravil ji.

„Běhá z ní mráz po zádech. Ale všechno zapadá.“

Pingl před ně postavil půllitry, před Janu kolu s rumem.

„Proč to vláda nevyhlásí?“

„A co tím dokáže?“

„No, lidi budou znát pravdu.“

„A co se stane, až budou znát pravdu?“

„Připraví se.“

„Jak?“

„No…“ Zmlkla.

„Vznikne panika. Už teď lidi šílej. Nakupujou zásoby. Vem si, jak dopadla druhá vlna. Nešel proud, netekla voda. Přes měsíc. A vlny se valí jedna za druhou.“

„Myslíš, že i já?“

„Táta píše, že deset procent bývá imunních. Nenakazí se.“

„Takže, když jsem nedostala chřipku ani v první a druhé vlně a ani nikdo z rodiny...“

„Je to docela možné.“

„A vy?“ Dívala se na ně soucitně.

„Já mám čtyřicetiprocentní šanci na přežití.“

„No, aspoň už máš druhou vlnu za sebou.“ Karel zvedl půllitr a pak zase položil, aniž se napil.

„Jsme mladí, otužujeme se.“

„Třeba do té doby vymyslí lék.“

„Doufejme.“

Rok 2. den 145. (22. únor)

Ráno potkal pana Otáhala. Pan Otáhal byl starší muž, kterému se chřipka zatím vyhýbala. Prozradil mu, že byl ráno na odběru krve. Prý u těch, co chřipku neměli, zkusí zjistit protilátky a z toho by se dal udělat lék. Stejně tak tam prý šla i Tamara, Ukrajinka z přízemí, které se chřipka také vyhnula.

To mu dalo naději, že se jim snad podaří vyrobit něco, čím zastaví další vlnu.

Rok 2. den 150. (27. únor)

Karel si vytiskl tátovu příručku. Listoval v ní a podtrhával celé pasáže.

„Ty, Martine?“ zeptal se a rukávem utřel stůl pobryndaný od piva.

„No?“

„Tady táta píše o tom vašem baráku.“

„Četl jsem to.“

„Fakt si myslíš, že je to ideální?“

„Nevím. Táta si to myslí. Myslel,“ opravil se.

„Já bych utekl někam na venkov nebo na samotu. A tam to přečkal.“

„To prý napadne každého. Prvotní zvířecí instinkt velí opustit místo nákazy. A tím se zachránit. Ale tady to neplatí. Chřipku máme v sobě a navíc má pravdu v tom, že jednotlivci nebo malé skupiny se neubrání početnějšímu nepříteli.“

„Ale panelák?“

„Koukal jsem na to. Je jeden z nejvyšších ve městě, to znamená dokonalý přehled po okolí. Rovná střecha ti dává možnost operovat na všechny strany. Množství bytových jednotek zase účinnější obranu než velký sál. Sledoval jsem nějaký pořad o výcviku vojáků ve městě. Musí prohlídnout každou místnost. To je potom k zbláznění, pokud by měli vyčistit takový panelák, jako je náš.

Má tři vchody na jednu stranu a tři na druhou. Dají se zadělat a přitom umožňují případně utéct. Jsou na několika místech propojeny chodbami a sklepem. Rozhodně se to dá líp bránit než otevřená vesnice. Za poslední dobu si všechny partaje udělaly v přízemí a prvním patře mříže na okna.“

„Ale co potraviny, zdroje?“

„Ty ve městě v první fázi seženeš. Líp než v nějaký vesnici.“ Poklepal na příručku. „Jde o to přečkat prvních několik let. Než se situace stabilizuje.“

Karel se znovu zahloubal do příručky.

„Je pravda, že je jedno, jestli jsi od nakaženého sto metrů, nebo sto kilometrů.“ Podtrhl si zase jeden řádek.

Přisedla Jana.

„Tohle je Roman. Můj brácha,“ ukázala na obrýleného kluka. „Byl na práci v Anglii, ale vrátil se.“

Dívali se na něj s nedůvěrou.

„Četl knihu tvýho táty a souhlasí s ní.“

Ledy trochu povolily.

„Jak to vypadá v Anglii?“ zeptali se.

„Stejný.“

„Ukazovali to ve zprávách. Prý tam jsou nějaký rasový bouře.“

„Ani ne. Ono se to hodně nafukuje.“

„Viděl jsem ty požáry.“

„To bylo hlavně, když se po druhý vlně zapnul proud. Hodně lidí umřelo a mělo zapnutej nějakej spotřebič. A když to znovu zapli, tak to chytlo.“

„To u nás bylo taky.“

„Jana říkala, že chcete dělat nějaký centrum u tebe v paneláku.“

„Už ho děláme.“

„Chtěl bych se přidat. Jestli můžu...“

Znovu se na sebe podívali.

„Jasně. V příručce se píše, že je dobrý mít velkou tlupu. Jako smečku.“

„Já vím. Četl jsem ji. Myslím si, že bych mohl bejt užitečnej.“

„Máš peníze?“

Trochu se zarazil.

„Něco mám z Anglie,“ přiznal se.

„Potřebujeme nakoupit další věci. Hlavně potraviny. A zbraně.“

„Chtěl jsem si koupit auto. Myslím, že ho budeme potřebovat.“

„Po třetí vlně si vezmeš auto, jaký budeš chtít. Ale jestli jsi četl příručku…“

„Četl,“ skočil jim do řeči trochu naštvaně. „Vím, že nebude benzín a jediný auta, který budou jezdit, jsou ty, který si budu umět opravit. Dobře. Dám vám peníze na jídlo.“

„Nám je nedáváš. Dáváš je sobě a sestře.“ Karel se napil piva. „Už máte ty slepice?“ zeptal se Jany.

„Jo. Dvě nosnice a kohouta,“ zamračila se na bratra. „Rodiče se nechali přesvědčit.“

„A psy?“

„Sultánka a Tyrla. Čistokrevní vlčáci.“

„To je dobře.“

„Hele, jestli třetí vlna nepřijde, tak nevím, jak to našim vysvětlím.“

„Nijak. Slepice se zaříznou a jednoho psa si vezmu. Stejně je mi doma smutno.“

„Vždyť máš doma šest morčat!“ zasmál se Karel.

„Na co máš ve svým věku morčata?“ zvedla Jana hlavu udiveně od Coca Coly.

„Aha,“ pochopila.

Rok 2. den 160. (9. březen)

Vláda odstavila Temelín. Prý pro přebytek elektrické energie na trhu.

Jak dlouho asi trvá, než grafitové tyče vychladnou?

Rok 2. den 170. (19. březen)

„Přišlo ti to taky?“ Karel si sedl ke stolu.

Jen se letmo podíval na papír.

„Český statistický úřad. Jasně. Mimořádné sčítání. Chtějí vědět, kolik nás vůbec přežilo.“

„Po půl roce to nevědí?“

„Asi ne.“

„Teprve teď to zjistíme. Někde jsem slyšel, že se budou úředně otevírat byty, kde se předpokládá, že není majitel.“

„Má se nalepit na dveře tahle nálepka,“ ukázal Karel nálepku, která byla v dotazníku od statistického úřadu. „Co náš byt po sousedech?“ mávl sebejistě rukou.

„Zámek jsem vyměnil a nálepku nalepil. Jsou toho plné schránky. Tak jsem vybral nálepky a nalepil je i na jiný byty, které jsem úředně otevřel.“ Usmál se.

„Co když na to přijdou?“

„Na co? Že jsme otevřeli byty, ve kterých nikdo nebyl? Nebo majitel zemřel? A že si tam děláme zásoby?“

„No.“

„Změnil jsem i jména na štítkách dveří.“

Přisedla si Jana s Romanem.

„Tak jak?“ zeptala se.

„Řešíme Statistický úřad.“

„To ať řešej naši.“

„Co auto?“ ptali se Romana.

„Mám některý v merku. Jsou zaprášený. Je vidět, že je majitel už nepotřebuje.“

„A? Dokážeš je předělat?“

„Nevím. Zatím jsem odtáhl před barák dvě, zkouším je upravit na olej. To není tak velký problém. Ale na dřevoplyn to nedokážu. Hledal jsem na internetu. Potřebuje se k tomu dost velkých věcí.“

„Dřevoplyn jsme říkali až po vlně. Až nebude benzín ani nafta.“

„Jo. Ale pak nepůjde internet a nic nezjistím.“

„Vytiskni si to.“

„Už teď mě stojí barvy do tiskárny víc, než jsem počítal v nejčernějších snech…“

„Máme troje kamna,“ skočila jim do řeči Jana.

„Kde jste je vzali?“

„Po barácích. Některé baráky u nás vyrabovali, ale kamna tam nechali. Potřebujeme je ale pomoct odvézt.“

„Tak my se zítra stavíme.“

„Jasný. Táta si chce s vámi stejně promluvit. Ohledně bydlení v paneláku.“

Rok 2. den 200. (18. duben)

Policejní auto před vchodem.

„Co se stalo?“ zeptal se pana Otáhala, který zrovna vycházel z baráku.

„Tohle?“ kývl na policejní auto. „Jsou u Růžičků. On má mladej Růžička zbrojní pas a zbraň a oni teď dělají nějaký kontroly a všechny zbraně úředně zabavujou na šest měsíců kvůli nějakým směrnicím Unie nebo co. Mladej Růžička ji měl donést na policii a neudělal to, tak mu tam vlítli.“

„Na šest měsíců?“

„No. Ale je to kvůli tý chřipce,“ nadhodil si Otáhal síťovku.

„Vy si taky myslíte, že přijde další vlna?“

„Kdyby neodstavovali Temelín a jiné velké podniky, nezabírali zbraně, nezlevňovali trvanlivé potraviny, tak bych si myslel, že nepřijde. Ale teď jsem o tom přesvědčen.“ Vydal se k nákupnímu centru.

Rok 2. den 330. (26. srpen)

Seděli u piva. Bylo ticho.

Uprostřed stolu leželo několik klíčů, rozdělených na tři hromádky.

Tak do toho.

Každý si vzal jednu. Navlékl klíče na kroužek.

„Kéž bychom je nepotřebovali,“ vzdychla Jana.

„Taky bych si to přál. Ale počítám, že se tomu nevyhneme.“

„Slibte mi..,“ polkl Karel.

„Ano. Pokud nepřežiješ, pohřbíme tě. Pokud nepřežiju já a nebude fungovat pohřební služba, nakreslil jsem vám plánek, kde leží moji rodiče.“

„To je odporný, o čem se tu bavíme!“ Jana zhnuseně odstrčila svoji kolu na kraj stolu. „Podejte mi ruce.“ Natáhla ruce.

Podali si ruce.

„A teď si slibme, že tu zasranou chřipku přežijeme. Jasný?“

Zkusil se jí vytáhnout. Ale držela pevně.

„Jasný?!“ zdůraznila.

„S tím se nedá. Jani, nezažila sis to.“

„Jasný?!!“ zavrčela na něj výhrůžně.

„Jasný,“ potvrdil jí nešťastně.

„Nikdo nikoho pohřbívat nebude. Přežijeme všechny vlny, co přijdou.“

Kývli odevzdaně hlavami.

„Jo. Přežijeme.“

„A teď se na to napijeme.“ Pustila jejich ruce a chopila se své koly.

Zvedli svoje půllitry.

„Na přežití.“

„Na přežití.“ Přiťukli si.

„Pokud přestane fungovat síť, tak v šest večer zapneme vysílačky.“

„Pokud budeme moci.“

„Ještě něco,“ zamyslel se. „Kdyby všechno krachlo, tak ve skříňce u dveří, třetí šuplík, je klíč a na něm je štítek s číslem.“

Karel vytřeštil oči. „Podařilo se ti to?“

„Podařilo.“ Vítězně se usmál. „Dal jsem litr bezpečákovi a slíbil, že to použiju jen v případě nouze.“

„A co?“ ptala se Jana.

„Bezpečnostní klíč od skladu a kód k poplašnýmu zařízení.“

„Klíč chápu, ale na co kód?“

„Tenhle sklad potravin je zabezpečenej tak, že ještě půl roku bude mít dost energie na to, aby dal zprávu na policejní stanici.“

„Aha. A použít?“

„Jen v případě nouze.“

„A nevybere ho někdo před námi?“

Zakroutili hlavou. „Pokud nemá klíč, nedostane se dovnitř, protože je to bývalý vojenský sklad. Ještě z dob totality. Železobeton a pancéřová vrata. Obehnaný vysokým plotem. Musel by mít tank, aby se dostal dovnitř.“

Rok 2. den 335. (31. srpen)

Předvolali si ho k doktorovi. Dostal několik injekcí různých vitamínů a antivirotik, kterých vláda nakoupila velké množství.

Rok 2. den 340. (5. září)

Lidé panikaří a utíkají z měst. Vláda vyzývá občany, aby se v klidu navrátili do svých domovů.

Někde se začínají objevovat rabující bandy. Obchodníci zatloukají výklady svých krámů.

Rok 2. den 350. (15. září)

Vláda ubezpečuje, že má ložiska pandemie chřipky pevně pod kontrolou a ukazuje v televizi různé grafy.

Nikdo jí nevěří.

Křivka sebevražd strmě stoupá.

Vše kolabuje, lidé odmítají chodit do práce. V autobuse jediné zakašlání dokáže vyprázdnit celý vůz.

Rok 3. den 1. (1. říjen)

Život ustal. Lidé nechodí do práce. Na ulicích se většinou objevují jen policisté.

Rok 3. den 3. (3. říjen)

Zvonění mobilu.

„Tak jak?“

„Sedím doma a sleduju televizi. Pořád nic.“

„Říkají, že za to může teplý podzim.“

Vyhlédl z okna. Podzim byl opravdu teplý.

„A třeba nic nepřijde.“

Rok 3. den 10. (10. říjen)

Zvonění mobilu.

„U mě nic. A u tebe?“

„Taky nic. Volali mi z práce. Jestli se nedostavím, mám padáka.“

„Mně taky.“ Opřený o okno sledoval silnici před domem. Akorát na ní zastavilo auto a nějaká rodina se vracela zpátky domů. Vylézali z auta, smáli se a radovali.

„A co?“ Karel měl asi hands-free, protože bylo slyšet, jak napouští vodu.

„Kašlu na ně. Práci seženu, ale život mám jen jeden.“

„To máš pravdu. Vyměň si vodu ve vaně a kýblech za čerstvou.“

„Jo. Dík za připomenutí.“

Rok 3. den 25. (25. říjen)

Zvonění mobilu.

„Tak jak?“

„Nic. A co vím, tak jinde taky nic. Počasí, že by psa nevyhnal, a lidi už chodí normálně do práce. Nepůjdeme taky?“

„Já si myslím, že už práci nemáme.“

„Ty vole, co budeme dělat s tou hromadou morčat, slepic, psů a králíků? A to nepočítám zásoby!“

Rok 3. den 35. (4. listopad)

Zvonění mobilu.

„U mě pořád nic. Kašlu na to. Zítra jdu do práce, třeba mě vezmou zpátky. Sejdeme se a domluvíme se, co dělat. Jsme poslední idioti, co se klepou doma. Co ty na to, Karle?“

….

„Karle?“

„Je mi hrozně zle.“

„Jano, Karel už to asi dostal. Zkusím se za ním stavit, třeba je to jen obyčejná chřipka.“

„Nikam nechoď.“

„Měl bych se na to podívat.“

„Koukni se na televizi. Je zákaz vycházení.“

Rok 3. den 36. (5. listopad)

Sledoval televizi jako očarovaný. Chřipka je zpátky. S více jak měsíčním zpožděním. Vláda nedala zákaz vycházení, ale nedoporučuje opouštět obydlí. Na dveře, kde už někdo onemocněl, se má dát papír se jménem nemocného. Kvůli pomoci.

Nebo kvůli zlodějům. Nebo pohřebákům?

Rok 3. den 37. (6. listopad) Třetí vlna

Stále před televizí. Horký čaj, citron, polévky v sáčku, voda na pití, přenosný vařič na pevný líh, baterky na svícení, vysílačka, mobil v nabíječce, ať co nejdéle vydrží, teploměr pod paží. Teplota 36,5. Tep zrychlený, asi od nervů.

Přijde, nepřijde? Měl silný průběh první i druhé vlny. Tak třeba třetí nepřijde.

SMS Karlovi. „Jak Ti je?“ Žádná odpověď.

Mám jít za ním? Mám to risknout?

Půl dvanáctý v noci. Stále nic. Už druhý den nedokážu pořádně usnout. Sakra. Jen ten stres mě zabije. Kašlu na to. Jdu za Karlem.

Vstal a vzal klíče. Od Karlova bytu a Janina baráku. Oni mají klíče od jeho. Dali si je v hospodě.

Převlékl se. Ještě bunda a zavázat si tkaničky.

Zamotala se mu hlava. Narovnal se.

Je to ze stresu? Je to od nervů?

Podíval se do zrcadla. Trochu červený tváře.

Sakra, tak už se rozhodni.

Teploměr. Jistota je jistota.

Seděl na botníku. Oblečený v bundě. Teploměr pod paží.

Než teploměr zapípal, vyschlo mu v krku.

Zul si boty a sundal bundu. Do pyžama už se nepřevlékl.

Měl pocit, že mu ztuhly klouby. Jako by mu do nich někdo stříkl rozžhavený kov. Nemohl je ani ohnout.

Trhavě, jako robot, se plížil k posteli. Dva kroky před ní upadl.

„To je konec,“ pomyslel si.

Rok 3. den 38. (7. listopad)

Probudil se do poledního dne. Venku padal déšť se sněhem. Doplazil se do postele. Klepal se zimou, zatímco tělo měl rozpálené. Plíce se mu plnily nějakou tekutinou, kterou nedokázal pořádně vykašlat. Nemohl dýchat a dusil se.

Upadal do bezvědomí. Děsivé halucinace o tonutí v temném jezeře. Nebo v hrobě bez rakve. Jen s pusou plnou suchého písku, přes který se nedokázal nadechnout.

Rok 3. den 41. (10. listopad)

Probudil se. Děsivá žízeň. Všechna voda v okolí vypita. Hrozný puch ze zvratků a moči.

Na zemi stovky ubrousků od krve.

Potácel se do koupelny. Vana plná chladivé vody.

Klekl si před vanu a zabořil hlavu do vody. Obrovská úleva od příšerného horka.

Lokal vodu. Pak zvedl hlavu a lehl si na zem.

Rok 3. den 42. (11. listopad)

Někdo ho chytil pod pažemi a odtáhl do postele.

„Děkuju, Karle.“

„Jak ti je?“

„Trochu líp. Otevři okno.“

Příjemný chlad do tváře. Pach spáleného tuhého lihu.

„Co ty?“

„Už dobrý. První tři dny jsem myslel, že to nepřežiju. Pak se to rychle dalo dohromady.“

„Chtěl jsem jít akorát za tebou, když to na mě přišlo.“

Mlčel a sledoval vodu na vařiči.

„Co Jana? Myslel jsem, že se staví.“

„Stihla mi zavolat, než spadla síť. První vlna dostihla ji i celou její rodinu.“

Rok 3. den 43. (12. listopad)

Seděl na posteli, zabalený do náhradní deky. Svoji vyhodil.

Klepal se, ale bylo to opravdu zimou. Elektrika nešla, voda netekla, topení nehřálo a venku bylo pod nulou.

Sledoval na zemi ubrousky se zaschlou krví. Spouštěla se mu krev z nosu. A když kašlal, tak taky vykašlával krev. Asi mu praskly nějaké žilky v krku.

Držel v ruce hrnek s horkým čajem. Sledoval tu spoušť.

„Kurva, já přežil třetí vlnu,“ říkal si v duchu.

Rok 3. den 44. (13. listopad)

Opíral se o okno a sledoval okolí.

Sklo příjemně chladilo čelo.

Všude byl naprostý klid. A ticho, které až začínalo děsit.

Dřív doléhaly z centra různé zvuky. Motory aut a autobusů, kvílení brzd. Zvuky z okolních baráků. Ale teď jen ticho. I ptáci jako by úplně utichli.

Voda netekla, elektřina samozřejmě také nefungovala.

Zásoby vody měl velké. Nenapustil jen svoji vanu, ale i vanu u sousedů. Navíc celou koupelnu zarovnal kbelíky a hrnci s vodou.

Měl dokonce i převařenou vodu v uzavřených lahvích.

Vstal z postele a s dekou přes rameno šel do ložnice rodičů.

Byly tam narovnány bedny konzerv, krabice s moukou a jinými trvanlivými potravinami.

Vrátil se do kuchyně.

Káva. Čokolády, cukr. Vše pečlivě zabalené.

Pískající morčata mu připomněla, že by jim měl vyčistit akvária.

Dal se do toho.

Večer se ozvala vysílačka.

„Jak ti je?“ ptal se Karel.

„Už je to lepší. Co ty?“

„Já jsem v pořádku. Jana ti nevolala?“

„Ne.“

„Měli bychom se za ní stavit.“

„Zítra. Nebo pozítří. Ještě se mi motá hlava a pořád mi teče z nosu krev.“

„Jasně. Ty, Martine?“

„No?“

„Myslíš... Myslíš, že to teď bude jako v tý příručce tvýho táty?“

„Nevím. Bojím se, že ano.“

„Takže teď...“

„Teď musíme začít shánět zbraně.“ Pohledem sjel na samostříly opřené v kuchyni o stěnu. Koupili je před nedávnem v obchodě a vyčerpali se z financí.

Karel mlčel. Asi také sledoval svůj arzenál.

„Zítra v šest si zavoláme,“ ukončil rozhovor.

Rok 3. den 45. (14. listopad)

Nad lihovým vařičem si ohřál čínskou polévku a masovou konzervu. Zajídal to suchary. Nebylo to ono, ale věděl, že to bude horší.

Seděl a pročítal příručku.

„Po třetí vlně se civilizace zhroutí,“ stálo tam. „Zhroucení nebude okamžité, ale pozvolné, a bude nabírat stále větší obrátky. Čas se obrátí a lidstvo se posune zpět. Záleží na tom, kolik lidí zemře. Přibližný počet let návratu se dá určit podle procenta úmrtí. Pokud úbytek obyvatel po třech vlnách bude činit mnou předpokládaných 64%, potom se procenta vynásobí 1,5 a vyjde číslo, o které se civilizace vrátí v čase. To znamená o 96 let.

To číslo nebude konečné. Lidé budou dál umírat na druhotné aspekty chřipky. Další nemoci, které napadnou oslabené lidstvo, války a hladomor. Myslím, že zvýší úmrtnost na 75 %. Takže lidstvo se do několika let posune zpět do devatenáctého století, do období páry. Pokud bude mít štěstí.“

Odložil příručku.

„Pokud budeme mít štěstí,“ pomyslel si.

Rok 3. den 46. (15. listopad)

Karel přišel ráno. Byl nezvykle zamlklý.

„Děje se něco?“ zeptal se ho.

„Poznáš to venku.“

Vyšli ven. Drobně chumelilo.

Svět se změnil.

Překvapilo ho to ticho a ta nehybnost.

Vyrazili k Janě.

Procházeli tichými ulicemi. Bylo slyšet jen sněhové vločky, jak dopadají na uschlé listí.

Z některého bytu se ozývalo zoufalé vytí psa.

Kráčeli pomalu a zastavovali se. Občas ho ještě přepadl dusivý kašel, který se rozléhal ulicemi.

Nad hlavami se jim ozvalo zakrákání. Několik havranů sedělo na římsách oken a beze strachu se procházelo pustou ulicí.

Na chodníku ležela mrtvola.

Přišli až k ní.

Kluk v jejich věku. Z posledních sil se asi doplazil ven, kde hledal záchranu.

Přišlo jim divné ho překročit, tak ho obloukem obešli.

Ozvalo se zařinčení skla. Z vedlejší ulice se vypotácel chlap, v každé ruce láhev. Zastavil se, sledoval je a pak zvedl ruce.

„Chlastejte, vy hovada, a přežijete cokoliv! I chřipku!“ Zamával lahvemi a odpotácel se pryč.

Šli dál.

Po chvíli se ozvalo vrčení motoru a proti nim se objevilo policejní auto.

Policisti dojeli až k nim a zastavili.

„Dobrý den. Kontrola dokladů.“ Jeden z policistů vystoupil.

Podali občanky.

„Smím vědět, co děláte venku?“

„Jdeme navštívit kamarádku. Stihla zavolat, než spadla síť.“

„Nemá se vycházet.“

„Mysleli jsme, že je to jen doporučení, ne zákaz.“

Hleděl na ně a podával jim občanky zpátky.

„Kde bydlí ta vaše kamarádka?“

Znejistěli.

„Ona se tam přestěhovala teprve loni. My jsme za ní byli, ale nekoukali jsme na ulici. Nenapadlo nás to.“

„Tak si nasedněte. Pojedeme se na tu vaši kamarádku podívat.“

Nasedli dozadu. Karel navigoval. Policista za volantem se tu moc nevyznal.

„Vy nejste odsud?“ zeptal se.

„Stáhli mě z Akademie. Hned, jak jsem vyzdravěl. Teď potřebují každou ruku,“ odpověděl řidič.

„A vy?“ zeptal se spolujezdce.

„Mě naverbovali asi před týdnem, já jsem ucho,“ usmál se. „Chřipka se mi zatím vyhnula. Co vy? Nechcete k nám?“

„Já nevím,“ pokrčil rameny. „Zatím se musíme dát alespoň trochu dohromady.“

Zastavili před domem.

„Tady to je.“ Zazvonili.

Ticho. Jen štěkot psů a kdákání slepic.

Stáli a nevěděli, co dělat.

„Máme klíče.“

„Nevíte, kde bydlí, a máte klíče od domu?“

„My jsme si je vyměnili. Kdyby... Víte.“

Kývl hlavou.

„Tak otevřete.“

„Haló! Je tu někdo?“

„Ahoj, kluci,“ vypotácel se Roman, zabalený v dece.

„Zvonili jsme.“

„Na elektrický zvonek, když nejde proud?“

„Aha. Jsme idioti.“

Podíval se na policajty.

„Jana?“ zeptali se.

„Jana a táta už jsou skoro v pořádku. Máma nám ale ráno umřela...“ Sedl si na schody vedoucí do patra.

Rok 3. den 48. (17. listopad)

Protože už si to zažil, šli s Romanem vyřídit pohřeb.

Roman pro něj přijel. Nasedl a jeli do nemocnice. Město bylo tiché. Občas se objevil nějaký chodec, který při zvuku auta zastavil a sledoval je.

Jednou minuli jiné auto. Mělo přívěsný vozík a bylo naložené věcmi.

Kousek od nemocnice se jim do cesty opět postavil policejní vůz.

„Co pořád mají?“ vztekal se Roman, když tahal doklady.

„To je vaše auto?“ ptal se policajt a nahlédl dovnitř.

„Ne, souseda. Mám ho k dispozici,“ ukazoval Roman techničák.

Policista sledoval klíčky v zapalování.

„Kam máte namířeno?“

„Umřela mu maminka, tak jedeme do nemocnice za doktorem, aby jí vystavili úmrtní list,“ ukázal na Romana.

„Úmrtní list?“ zeptal se nevěřícně policista. „Teď se žádné listy nevydávají. Nemocnice je zavřená.“

„A kde se ordinuje?“

„Nikde.“

„A co máme teda dělat?“

Policista chvilku mlčel. Pak pološeptem řekl:

„Pokud nechcete, aby skončila v hromadném hrobě, pohřběte ji sami.“ Podal Romanovi zpátky doklady.

Rok 3. den 49. (18. listopad) Pohřeb

Časně ráno vyrazili pěšky ke Kovaříkům. Míjelo je několik aut. O mnoho více než včera.

Většinou to byly dodávky.

„Co se to děje? Nějaké stěhování?“ divil se Karel.

Procházeli okolo obchodu, před kterým stála zaparkována jedna z dodávek. Dveře obchodu byly vypáčeny a několik lidí zevnitř vynášelo bedny s jídlem.

Rok 3. den 50. (19. listopad)

Rok 3. den 51. (20. listopad)

Rok 3. den 52. (21. listopad) Radnice

Rok 3. den 53. (22. listopad)

Rok 3. den 54. (23. listopad)

Rok 3. den 55. (24. listopad)

Rok 3. den 57. (26. listopad)

Rok 3. den 58. (27. listopad)

Rok 3. den 60. (29. listopad)

Rok 3. den 62. (1. prosinec) Odvoz mrtvých

Rok 3. den 63. (2. prosinec)

Rok 3. den 64. (3. prosinec)

Rok 3. den 65. (4. prosinec)

Rok 3. den 67. (6. prosinec)

Rok 3. den 68. (7. prosinec)

Rok 3. den 69. (8. prosinec)

Rok 3. den 70. (9. prosinec)

Rok 3. den 71. (10. prosinec)

Rok 3. den 72. (11. prosinec)

Rok 3. den 73. (12. prosinec) Přepadení

Rok 3. den 74. (13. prosinec)

Rok 3. den 75. (14. prosinec) Návštěva na úřadě a zastřelený policista

Rok 3. den 80. (19. prosinec)

Rok 3. den 85. (24. prosinec) Vánoce

Rok 3. den 92. (31. prosinec)

Rok 3. den 93. (1. leden)

Rok 3. den 94. (2. leden)

Rok 3. den 95. (3. leden) Pár, který odešel, se vrátil

Rok 3. den 100. (8. leden) Problém

Rok 3. den 103. (11. leden) Konflikt v komunitě

Rok 3. den 110. (18. leden) Zavedení pracovní povinnosti a rozdělení majetku

Rok 3. den 120. (28. leden) Peníze

Rok 3. den 121. (29. leden) Návrat tří lidí z venkova

Rok 3. den 125. (2. únor) Žádost na policii

Rok 3. den 130. (7. únor) Úřad. Osivo

Rok 3. den 135. (12. únor) Vietnamci

Rok 3. den 152. (1. březen) Krysy

Rok 3. den 155. (4. březen) Záhony

Rok 3. den 161. (10. březen) Znovu na úřadě, dávky

Rok 3. den 165. (14. březen) Pistole

Rok 3. den 185. (3. duben) Monika

Rok 3. den 193. (11. duben) Přidělenci

Rok 3. den 195. (13. duben) Vojenský sklad

Rok 3. den 200. (18. duben) Podnikání

Rok 3. den 235. (23. květen) Zastřelený

Rok 3. den 245. (2. červen) Vyslanci

Rok 3. den 249. (6. červen) Oltář

Rok 3. den 251. (8. červen) Dávky

Rok 3. den 253. (10. červen) Úřad

Rok 3. den 260. (17. červen) Pomsta za jizvy

Rok 3. den 265. (22. červenec) Hygiena

Rok 3. den 270. (27. červenec) Noví členové

Rok 3. den 273. (1. červenec)

Rok 3. den 280. (7. červenec) Karel a rodiče

Rok 3. den 290. (17. červenec) Kotel a elektrocentrála

Rok 3. den 291. (18. červenec) Film

Rok 3. den 295. (22. červenec) Tři Grácie

Rok 3. den 296. (23. červenec) Tři Grácie 2

Rok 3. den 298. (25. červenec) Tři Grácie 3

Rok 3. den 299. (26. červenec) Tři Grácie 4

Rok 3. den 305. (1. srpen) Sklizeň

Rok 3. den 336. (1. září) Sklizeň ovoce

Rok 3. den 338. (3. září) Auto na dřevoplyn

Rok 3. den 340. (5. září) Pálenice

Rok 3. den 360. (25. září) První nemocní

Rok 3. den 362. (27. září) Karel a vlna

Rok 3. den 364. (29. září) Další vlna